печерський районний суд міста києва
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 квітня 2023 року суддя Печерського районного суду м. Києва Смик С.І., розглянувши справу про адміністративне правопорушення, яка надійшла з Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, про притягнення до адміністративної відповідальності:

ОСОБА_1 , працюючого на посаді керівника Департаменту аналітичної та правової роботи Верховного суду,

за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 212-3 КУпАП, -

встановив:

Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення від 05.04.2023, ОСОБА_1 , будучи керівником Департаменту аналітичної та правової роботи Верховного суду, не надав запитувану інформацію потерпілому ОСОБА_2 , щодо розміру нарахованої суддівської винагороди судді ОСОБА_3., за період із серпня по грудень 2022 року.

Відповідальність за вказане адміністративне правопорушення передбачена ч. 2 ст. 212-3 КУпАП.

У судовому засіданні ОСОБА_1 вину у вчиненні інкримінованого йому адміністративного правопорушення не визнав та пояснив, що його відповідь ОСОБА_2 слід було розглядати не як відмову в наданні інформації, а як пропозицію повідомити у довільній формі мету, з якою збираються відомості про майновий стан конкретного судді Верховного суду - ОСОБА_3 , з метою уникнення дискредитації суду. Додатково на підтвердження своїх доводів надав письмові пояснення.

Вислухавши пояснення ОСОБА_1 , дослідивши письмові заперечення останнього, а також додані до протоколу про адміністративне правопорушення матеріали, оцінивши їх, з точки зору, належності та допустимості, всебічно, повно та об`єктивно перевіривши всі обставини справи у їх сукупності, приходжу до наступних висновків.

Відповідно до ст. 1 КУпАП завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, встановленого порядку, зміцнення законності, запобігання правопорушення, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі та гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.

Згідно до ч. 1 ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Відповідно до вимог ст. 245, 251, 252, 280 КУпАП суд зобов`язаний повно, всебічно та об`єктивно з`ясувати всі обставини справи, встановити чи було вчинене адміністративне правопорушення та чи винна особа у його вчиненні, дослідити наявні у справі докази, дати їм належну правову оцінку і в залежності від встановленого, прийняти мотивоване законне рішення.

Нормами ст. 251 КУпАП передбачено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Як слідує з ч. 2 ст. 252 КУпАП оцінка доказів здійснюється органом (посадовою особою) за своїм внутрішнім переконанням, яке повинно ґрунтуватися на всебічному, повному та об`єктивному дослідженні всіх обставин справи у їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Положеннями ст. 280 КУпАП передбачено, що необхідною умовою для притягнення особи до адміністративної відповідальності є встановлення на підставі належних та допустимих доказів факту вчинення певного діяння такою особою та наявність в діянні цієї особи, що є суб`єктом правопорушення, всіх обов`язкових ознак складу певного адміністративного правопорушення.

Так, посадовою особою уповноваженого Верховної Ради України з прав людини дії ОСОБА_1 кваліфікуються за ч. 2 ст. 212-3 КУпАП.

Диспозицією ч. 2 ст. 212-3 КУпАП передбачена адміністративна відповідальність за порушення Закону України "Про доступ до публічної інформації", а саме: необґрунтоване віднесення інформації до інформації з обмеженим доступом, ненадання відповіді на запит на інформацію, ненадання інформації, неправомірна відмова в наданні інформації, несвоєчасне або неповне надання інформації, надання недостовірної інформації.

В даному випадку об`єктивна сторона зазначеного правопорушення виражається у неправомірній відмові в наданні інформації.

Суб`єктивна сторона правопорушення характеризується наявністю вини, як у формі умислу, так і у формі необережності.

Забезпечення доступу до публічної інформації передбачено ст. 5 Закону України "Про доступ до публічної інформації" (далі Закон).

Закон України «Про доступ до публічної інформації» визначає порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес.

Відповідно до положень статті 3 Закону, право на доступ до публічної інформації гарантується обов`язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом.

У пункті 2 ст. 5 Закону зазначено, що доступ до інформації забезпечується шляхом надання інформації за запитами на інформацію.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 10 ЗУ «Про доступ до публічної інформації», кожна особа має право знати у період збирання інформації, але до початку її використання, які відомості про неї та з якою метою збираються, як, ким і з якою метою вони використовуються, передаються чи поширюються, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Закону запитувач має право звернутися до розпорядника інформації незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання такого запиту.

За результатами розгляду справи № 9901/105/20, Великою Палатою Верховного Суду зазначено, що кожна особа має право знати в період збирання інформації, але до початку її використання, які відомості про неї та з якою метою збираються, як, ким із якою метою вони використовуються, передаються чи поширюються, крім випадків, установлених законом. Оскільки Закон гарантує відповідне право кожній особі, то його реалізація не залежить від того, чи така особа є приватною, чи перебуває на публічній службі. Особа, у розпорядженні якої знаходить відповідна інформація та якій адресовано запит на інформацію, має перевірити останній на предмет наявності в ньому відповідного обґрунтування.

Згідно із ч. 5 статті 19 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду, с обов`язковими для всіх субектів владних позноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно правовий акт, що містить відповідну норму права, зокрема під час розгляду запитів на доступ до публічної інформації щодо конкретних осіб.

Крім того, ЄСПЛ у своїй практиці щодо доступу до публічної інформації зазначив, що право на доступ до інформації не є абсолютним.

Так, ЄСПЛ у рішенні в справі «Центр демократії та верховенства права проти

України», яка стосувалася відмови в доступі до запитуваної інформації, звернувши увагу на свою прецедентну практику застосування статті 10 Конвенції, послався на такі критерії реалізації особою права, пов?язаного з доступом до публічної інформації: 1) мета інформаційного запиту; 2) характер запитуваної інформації; 3) особлива роль шукача інформації в її «отриманні та розповсюдженні» для суспільства; 4) чи була запитувана інформація «готовою та доступною» (пункт 49 рішення).

Таку саму правову позицію ЄСПЛ застосував у справі «Oleksandr Yevgenovych SEVERYN against Ukraine». У рішенні в цій справі ЕСПЛ з-поміж іншого нагадав, що, посилаючись на статтю 10 Конвенції, заявник не може посилатись на абстрактне обмеження доступу до інформації, яка, на його думку. має бути в принципі доступною, з повинен продемонструвати, що доступ до запитуваної інформації має важливе значення для реалізації права на свободу вираження поглядів, і що відмова в і наданні становить втручання в це право (пункт 43 рішення).

Так, суддею встановлено, що до Верховного Суду надійшов запит ОСОБА_2 від 24.01.2023 року (вх. № 22/0/17-23 від 24 січня 2023 року) про надання інформації щодо розміру нарахованої суддівської винагороди судді ОСОБА_3. за період із серпня по грудень 2022 року.

У відповідь, запитувача було поінформовано про неможливість надання такої інформації за відсутності даних про мету збору такої інформації, особливої ролі шукача інформації в її «отриманні та розповсюдженні» для суспільства, посилаючись на ст. 10 Закону, а саме те, що кожна особа має право знати у період збирання інформації, але до початку ії використання, які відомості про неї та з якою метою збираються, як, ким і з якою метою вони використовуються, передаються чи поширюються, крім випадків, встановлених законом.

В подальшому, від Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини надійшов лист від 15 лютого 2023 року, у якому містилося прохання повторно розглянути запит ОСОБА_2 від 24.01.2023 року, відповідно до вимог чинного законодавства у сфері доступу до публічної інформації та надати Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини підтверджуючі документи, вжити заходів щодо недопущення у майбутньому аналогічних порушень вимог Закону.

У відповідь на цей лист Секретаріат Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини було поінформовано, що запит ОСОБА_2 розглянуто з дотриманням вимог законодавствата наведено відповідне детальне обґрунтування.

В результаті чого, посадовою особою Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України було складено протокол про адміністративне правопрушення відносно ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 212-3 КУпАП, а саме ненадання інформації.

Так, суддя звертає увагу, на те, що запитувач, згідно вимог ст. 19 Закону, та на яку, зокрема, посилається уповноважена особа, при складанні протоколу про адміністративне правопорушення, має право звернутися до розпорядника інформації незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання такого запиту. Разом з тим, за своєю суттю «мета» і «причина» - це дві різні по суті категорії. Мета - це передбачуваний людиною результат діяльності, в той час як причина є фактом, який зумовлює виникнення будь-якої ситуації або явища.

Керівником департаменту аналітичної та правової роботи Верховного Суду ОСОБА_1 було проінформовано Заявника, що ним було встановлено відсутність у запиті даних щодо мети збору інформації, що в свою чергу позбавило можливості проінформувати суддю, якого стосувалася ця інформація щодо мети її збору.

Так, Закон не лише надає право на доступ до інформації, але й вказує на спосіб здійснення цього права, з урахуванням вимог Закону та висновків Верховного суду, шляхом зазначення запитувачем мети збору інформації.

Відповідно до ст. 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Згідно з ч. 3 ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачиться на її користь.

При цьому всі викладені в протоколі про адміністративне правопорушення обставини повинні бути належним чином перевірені та доводитися сукупністю належних і допустимих доказів.

Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Відповідно до п. 1 ст. 247 КУпАП, провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю, за обставин відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

Враховуючи вищевикладене, приходжу до висновку, що факт порушення ОСОБА_1 вимог ч. 2 ст. 212-3 КУпАП, не знайшли свого підтвердження поза розумним сумнівом, та у діях останнього відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого, ч. 2 ст. 212-3 КУпАП, а тому провадження у справі підлягає закриттю на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 1, 9, 245, 251, 252, 280, 283, 284, п. 247 КУпАП, суддя, -

П О С Т А Н О В И В :

Провадження у справі про адміністративне правопорушення у відношенні ОСОБА_1 за ознаками адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 212-3 КУпАП, на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП закрити, за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.

Постанову може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через Печерський районний суд м. Києва протягом десяти днів з дня винесення постанови.

Суддя: