ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.05.2023 Справа №607/4139/23

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі судді Братасюка В.М.,

за участі захисника Баган О.В.

розглянувши в залі суду в місті Тернополі матеріали справи про адміністративне правопорушення, які надійшли з Тернопільського районного управління поліції відділення поліції №1 (м.Тернопіль) про притягнення до адміністративної відповідальності:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , жителя АДРЕСА_1 , працюючого в КП «Міськавтотранс» водієм автобуса,-

за ч.1 ст. 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення,-

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається із протоколу Серії ААБ №181035 відносно ОСОБА_1 , поліцейським СРПП ВП №1 (м.Тернопіль) Тернопільського РУ ГУНП в Тернопільській області ст. сержантом поліції ОСОБА_4, складений протокол про адміністративне правопорушення серії ААБ №181035 від 21 лютого 2023 року, за змістом якого 21 лютого 2023 року о 23 год. 25 хв. в с.Петриків водій ОСОБА_1 , керуючи т.з. PEGOUT днз НОМЕР_1 , з явними ознаками алкогольного сп`яніння (запах алкоголю з порожнини рота, порушення мови) від проходження медичного огляду на стан алкогольного сп`яніння у встановленому законодавством порядку відмовився, що зафіксовано на технічний засіб відеозапису, а саме відеокамеру, від керування ТЗ відсторонений шляхом передачі тверезому водієві, чим порушив вимоги п.2.5 ПДР, за що відповідальність передбачена ч.1 ст.130 КУпАП.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та його захисник Баган О.В. заперечили наявність вини у вчиненні вказаного адміністративного правопорушення та вказали, що 21.02.2023р. біля 23 години ОСОБА_1 разом із своєю співмешканкою ОСОБА_2 знаходилися в автомобілі PEGOUT днз НОМЕР_1 , який був припаркований біля її будинку в с.Петриків. Даний автомобіль стояв з виключеним двигуном та фарами. ОСОБА_1 їхати нікуди не планував. О 23.19год., до них підійшли працівники поліції ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , які під час розмови дали вказівку ОСОБА_1 перепаркувати автомобіль, оскільки він стоїть з порушенням ПДР, після чого поліцейські поїхали. Постанови про порушення правил дорожнього руху не виносили. Як тільки правопорушення було осунене (автомобіль переїхав 10м. від забору до брами) через 4хв. до ОСОБА_1 , знову підійшли ті ж самі працівники поліції. ОСОБА_1 в цей момент знаходився біля автомобіля з виключеним двигуном. Поліцейські дали вказівку надати документи на автомобіль, а в подальшому склали протокол про адміністративне правопорушення за ч.1 ст.130 КУпАП. Докази керування автомобілем ОСОБА_1 не надали. Постанова про вчинення адміністративного правопорушення за ч.1 ст.122 КУпАП була складена аж о 23:53:43 (через 36хв.), тобто коли працівники поліції під`їхали вдруге. Також зазначає, що автомобіль тверезому водієві поліцейськими не передавався, про що відсутні будь які докази. Ознаки, зазначені в акті огляду, не відповідають ознакам вказаних у протоколі. Відеозаписи долучені до матеріалів справи є неповними, перериваються, у деяких моментах без звуку, не зазначено технічний прилад на який здійснювався відеозапис та його технічні характеристики. Вважають, що працівники поліції, своїми діями спровокували вчинення ОСОБА_1 адмінправопорушенння передбаченого ст.130 КУпАП. Про наявність порушень при складенні адмінматеріалів відносно ОСОБА_1 свідчать результати службового розслідування, за якими поліцейські ОСОБА_4 та ОСОБА_5 отримали догану кожен. У зв`язку з чим вважають, що справу слід закрити із-за відсутності події та складу адмінправопорушення.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 , повідомив, що є заступником начальника відділення поліції №1 (м.Тернопіль) Тернопільського районного управління поліції. Він підписував відповідь на адвокатський запит, про проведення перевірки відносно поліцейських ОСОБА_7 та ОСОБА_5 , щодо наявності порушень при складенні протоколу про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ч.1 ст.130 КУпАП. В комісію, яка проводила службове розслідування він не входив та деталі розслідування йому не відомі. Відеофіксація виявлення правопорушення за ч.1 ст.122 КУпАП відносно ОСОБА_1 з нагрудних камер, відсутня, оскільки працівники поліції розгубились та забули включити камеру.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_4 , повідомив, що є поліцейським СРПП ВП №1 Тернопільського РУ ГУНП в Тернопільській області ст. сержантом поліції. 21.02.2023 року, він з ОСОБА_8 здійснювали патрулювання. У с.Петриків ними був виявлений автомобіль, припаркований з порушенням правил дорожнього руху. Автомобіль стояв з виключеним двигуном. На місці водія знаходився ОСОБА_1 , який сказав, що дружина є водієм т/з та зараз усуне правопорушення. Вони залишили даний автомобіль та поїхали дальше патрулювати. Вказівки перепаркувати автомобіль, ОСОБА_1 вони не давали, однак докази цьому відсутні, оскільки при розмові з ОСОБА_1 забули ввімкнути нагрудну камеру. Другий раз вони підійшли до автомобіля, щоб виявити водія та винести постанову. Докази керування автомобілем ОСОБА_1 , відсутні, оскільки камера не встигла зафіксувати рух автомобіля. За результатами службового розслідування він отримав догану із-за виявлених порушень при складенні адміністративних матеріалів відносно ОСОБА_1 .

Заслухавши пояснення учасників, розглянувши матеріали адміністративної справи, оцінивши наявні докази по них, суд приходить до переконання про те, що в діях ОСОБА_1 відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.130 КУпАП, виходячи з наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Згідно зі статтею 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом. Додержання вимог закону при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення забезпечується систематичним контролем з боку вищестоящих органів і посадових осіб, правом оскарження, іншими встановленими законом способами.

Статтею 245 КУпАП встановлено, що завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Відповідно до статті 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Стаття 280 КУпАП закріплює обов`язок посадової особи при розгляді справи про адміністративне правопорушення з`ясувати чи було вчинене таке правопорушення, чи винна особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Притягнення особи до адміністративної відповідальності, можливе лише за наявності події адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, що підтверджена належними і достатніми доказами.

Відповідальність за ст. 130 ч. 1 КУпАП настає в разі керування транспортними засобами в стані алкогольного сп`яніння, а так само за відмову особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного сп`яніння.

Відповідно до п. 2.5 Правил дорожнього руху, водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Об`єктивною стороною правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, є керування транспортним засобом у стані сп`яніння (наркотичного чи алкогольного) та відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння. Тобто, доказова база має бути спрямована саме на доведення одночасно двох обставин: керування транспортним засобом і перебування у стані сп`яніння (наркотичного чи алкогольного), або ж керування транспортним засобом та відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження, відповідно до встановленого порядку, огляду на стан алкогольного сп`яніння.

Суд зобов`язаний виконувати завдання Кодексу України про адміністративне правопорушення, передбачені ст. 1 КУпАП, у якій зазначено, що завданням Кодексу України про адміністративне правопорушення є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушення, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.

Рішення Європейського суду з прав людини є частиною національного законодавства України згідно зі ст. 14 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року (Далі Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово зазначав, що деякі справи про адміністративні правопорушення за своєю суттю мають кримінальний характер та повністю підпадають під гарантії ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (п.п. 21-22 рішення у справі "Надточій проти України", п. 33 рішення у справі "Гурепка проти України").

Так, Європейський суд з прав людини у рішенні від 5 лютого 2008 року у справі «Раманаускас проти Литви» зазначив, що підбурювання з боку міліції має місце тоді, коли відповідні працівники правоохоронних органів або особи, які діють за їхніми вказівками, не обмежуються пасивним переслідуванням, а з метою встановлення злочину, тобто отримання доказів і порушення кримінальної справи, впливають на суб`єкта, схиляючи його до вчинення злочину, який в іншому випадку не був би вчинений, для того, щоб можна було встановити факт злочину, тобто отримати докази і розпочати кримінальне переслідування.

При цьому, основні вимоги справедливості, зазначені в ст. 6 Конвенції відносяться до всіх видів злочинів, від самих незначних до особливо тяжких. Суспільний інтерес не може виправдовувати використання доказів, отриманих за допомогою провокації.

Згідно ст.1 КУпАП завданням цього Кодексу є серед інших й запобігання правопорушенням, а не провокація громадян на їх вчинення.

Крім того, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про національну поліцію» поліція відповідно до покладених на неї завдань здійснює превентивну та профілактичну діяльність, спрямовану на запобігання вчиненню правопорушень.

Оцінюючи надані на підтвердження події адміністративного правопорушення та досліджені в судовому засіданні докази, суддя зазначає таке.

Як зазначено в протоколі про адміністративне правопорушення серії ААБ №181035 до нього додаються відеофіксація, в дійсності до протоколу долучено п`ять фрагментів відеозаписів.

Слід зауважити, що відповідно до Розділу III «Порядок застосування відеореєстраторів, встановлених на службових транспортних засобах», Інструкції про порядок зберігання, видачі, приймання, використання нагрудних відеокамер (відеореєстраторів) працівниками патрульної поліції та доступ до відеозаписів з них, затвердженої наказом Департаменту патрульної поліції НПУ від 03.02.2016р. №100 (надалі за текстом - Інструкція) службові автомобілі обладнуються відповідними відео реєстраторами, їх включення здійснюється з моменту початку виконання службових обов`язків або спеціальної поліцейської операції, а відеозапис ведеться безперервно до її завершення, при цьому в процесі включення відеореєстратора поліцейський переконується в точності встановлених на пристрої дати та часу. Залежно від наявних режимів відеореєстратора та освітлення відеозапис здійснюється у відповідному режимі денної або нічної зйомки. Крім того, відповідно п.п.3.3, 3.5 вказаної вище Інструкції, нагрудна відеокамера (відеореєстратор) повинна активовуватись працівниками поліції та знаходитися в режимі відеозйомки при будь-якому контакті з особами, після її активації все спілкування повинно бути записано безперервно.

Оглянувши відеозаписи, встановлено що працівниками поліції при виявленні правопорушення передбаченого ч.1 ст.122 КУпАП, після якого в подальшому було складено протокол про адміністративне правопорушення за ч.1 ст.130 КУпАП, нагрудна відеокамера (відеореєстратор) не активовувалась працівниками поліції та не знаходилася в режимі відеозйомки при розмові з ОСОБА_1 о 23.19год. 21.02.2023 р., а лише наявний запис із відеореєстратора, який встановлений в службовому автомобілі, що не відповідає зазначеним вище вимогам інструкції.

Із уривка відео NO1902-006899, дослідженого в судовому засіданні, вбачається, що 21.02.20203р. о 23.19, до автомобіля PEGOUT днз НОМЕР_1 під`їхав службовий автомобіль за участю працівників поліції ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , які підійшли до т.з. PEGOUT днз НОМЕР_1 та про щось спілкувалися з ОСОБА_1 .

Запис розмови працівників поліції з ОСОБА_1 відсутній та ними суду не наданий.

Із відеозапису з нагрудної камери № 2, вбачається, що 21.02.2023 року о 23.25 год. (через 5хв.) та відповідно до відеозапису №2 (21.02.2023р. о 23.23год.), автомобіль PEGOUT днз НОМЕР_1 стоїть вже біля брами. До ОСОБА_1 , який знаходився біля автомобіля знову підійшли працівники поліції ОСОБА_4 та ОСОБА_9 . Працівники поліції наказують надати посвідчення водія, страховий полюс та реєстраційне посвідчення на транспортний засіб, стверджуючи що, ОСОБА_1 є водієм даного транспортного засобу, а в подальшому складають протокол про адміністративне правопорушення за ч.1 ст.130 КУпАП.

Як вбачається з постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕАС №6578980, ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення за ч.1 ст.122 КУпАП, лише о 23год. 56хв., перед складенням протоколу про адміністративне правопорушення за ч.1 ст.130 КУпАП (о 23год.56хв.), після того, як працівники поліції під`їхали вдруге до ОСОБА_1 .

Таким чином, аналізуючи дії працівників поліції, суд не може спростувати доводи ОСОБА_1 про провокацію поліцейськими вчинення ним правопорушення передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, оскільки виявивши правопорушення передбачене ч.1 ст.122 КУпАП, 21.02.2023 року о 23.19год., працівники поліції не усунули його, постанову про притягнення водія ОСОБА_1 не постановляли, а надали вказівку останньому переїхати з перехрестя. Після того, як автомобіль переїхав, працівники поліції через 5хв. під`їхали вдруге та почали оформляти матеріали про адміністративне правопорушення за ч.1 ст.130 КУпАП.

Жодних інших доказів на спростування доводів ОСОБА_1 працівниками поліції суду не надано.

Крім цього, як встановлено судом пояснення зазначені в рапорті інспектора СРПП ВП №1 (м.Тернопіль) Тернопільського РУ поліції ГУНП в Тернопільській області лейтенанта поліції ОСОБА_3 не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки як вбачається із відео NO1902-006899, що транспортний засіб за порушення правил стоянки було виявлено о 23.19 год. а о 23.25 працівники поліції підійшли вдруге до даного транспортного засобу, який вони не зупиняли. Автомобіль в цей момент був припаркований з виключеним двигуном.

Таким чином в даному рапорті інформація щодо виявлення автомобіля PEGOUT днз НОМЕР_1 , який стояв з порушенням правил стоянки, суперечить зафіксованим на відео фактам.

Протокол про адміністративне правопорушення серії ААБ №181035 не відповідає даним акту огляду, який долучений як доказ вини ОСОБА_1 , в яких зазначенні різні ознаки алкогольного сп`яніння, а саме в протоколі: «запах алкоголю з порожнини рота, порушення мови» а у Акті -«запах алкоголю з порожнини рота, поведінка що не відповідає обставинам».

Стаття 62 Конституції України закріплює положення, що відображають сутність презумпції невинуватості.

За змістом вказаної статті особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана покаранню, поки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

У рішенні № 23-рп/2010 від 22 грудня 2010 року Конституційний Суд України дійшов висновку, що адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до адміністративної відповідальності ґрунтуються на конституційних принципах та правових презумпціях, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні.

Отже, процедура притягнення до адміністративної відповідальності, ґрунтується, в тому числі, і на закріпленій у статті 62 Конституції України презумпції невинуватості.

Обов`язок доводити вину, як складова презумпції невинуватості, покладається на адміністративний орган та посадових осіб, які встановили факт скоєння протиправного вчинку і порушили провадження в справі.

Із врахуванням положень і тлумачень статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд не має права самостійно відшукувати докази винуватості особи у вчиненні правопорушення, оскільки таким чином, неминуче перебиратиме на себе функції обвинувача, позбавляючись статусу незалежного органу правосуддя.

Суддя не може відшукувати докази на користь обвинувачення, оскільки це становитиме порушення права на захист (особа не може належним чином підготуватися до захисту) та принципу рівності сторін процесу (оскільки особа має захищатися від обвинувачення, яке підтримується не стороною обвинувачення, а фактично судом).

Тому, суд дійшов висновку про те, що працівником поліції було спровоковано ОСОБА_1 на вчинення правопорушення передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП.

З матеріалів справи та пояснень ОСОБА_1 , свідка ОСОБА_7 , стає очевидно, що весь алгоритм дій працівників поліції, який фактично спонукав до вчинення адміністративного правопорушення, повністю спланований та виконаний працівником поліції задля складання протоколу за ч.1 ст.130 КУпАП.

Відповідно до сформованої позиції Європейського суду з прав людини наявність державного інтересу не можна використовувати в якості обґрунтування щодо використання доказів, отриманих в результаті поліцейської провокації, оскільки застосування таких доказів наражає обвинуваченого на ризик остаточно позбавитись справедливого судового розгляду із самого початку; внутрішньодержавне законодавство не повинно дозволяти використання доказів, отриманих в результаті підбурювання з боку державних агентів. В іншому випадку таке законодавство не відповідає принципу «справедливого судочинства». (Рішення ЄСПЛ у справах «Тейксейра де Кастро проти Португалії» від 9 червня 1998 року, «Худобін проти Російської Федерації» від 26 жовтня 2006 року, «Ваньян проти Російської Федерації» від 15 грудня 2005 року, «Раманаускас проти Литви» від 5 лютого 2008 року.)

Європейським судом вироблена концепція провокації, яка порушує пункт 1 статті 6 Конвенції, і є відмінною від застосування законних оперативних методів попереднього розслідування. Ним встановлено, що, тоді як застосування спеціальних методів розслідування, зокрема негласних, не може саме по собі порушувати право на справедливий судовий розгляд, небезпека поліцейської провокації в результаті таких заходів передбачає, що їх застосування повинно бути обмежене зрозумілими рамками (рішення ЄСПЛ від 5 лютого 2008 року у справі «Раманаускас проти Литви»).

ЄСПЛ зазначає, що застосування агентів під прикриттям повинно бути обмежене, співробітники поліції можуть діяти таємно, але не займатись підбурюванням (рішення ЄСПЛ від 9 червня 1998 року у справі «Тейксейра де Кастро проти Португалії»).

Під провокацією (поліцейською) ЄСПЛ розуміє випадки, коли задіяні посадові особи, які є або співробітниками органів безпеки, або особами, що діють за їх дорученням, не обмежують свої дії лише розслідуванням кримінальної справи по суті неявним способом, а впливають на суб`єкт з метою спровокувати його на скоєння злочину, який в іншому випадку не було би скоєно, задля того щоб зробити можливим виявлення злочину, тобто отримати докази та порушити кримінальну справу (рішення ЄСПЛ у справі «Раманаускас проти Литви» від 5 лютого 2008 року).

Матеріалами справи підтверджено, що працівники поліції, надавши вказівку переїхати на інше місце, спровокували ОСОБА_1 , на вчинення адміністративного правопорушення передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП.

Про неправомірні дії поліцейських також свідчать відповіді ГУНП в Тернопільській області Тернопільського районного управління поліції відділення поліції №1 (м.Тернопіль) №2542/115/15/02 від 23.03.2023р., №2176/115/15/02 від 15.03.2023р., №2028/115/15/02 від 10.03.23р., з яких вбачається, за фактом порушень з боку окремих працівників ВП №1 (м.Тернопіль) Тернопільського РУП ГУНП в Тернопільській області під час складання адміністративних матеріалів стосовно ОСОБА_1 проведені службові розслідування за результатами якого, поліцейському СРПП ВП №1 (м.Тернопіль) Тернопільського РУП ГУНП в Тернопільській області старому сержанту поліції ОСОБА_4 та інспектору СРПП ВП №1 (м.Тернопіль) Тернопільського РУП ГУНП в Тернопільській області лейтенанту поліції ОСОБА_3 оголошено «догану» кожному.

Як ствердили в судовому засіданні свідки ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , докази, які б спростували доводи ОСОБА_1 , щодо надання поліцейськими вказівки ОСОБА_1 переїхати, після чого в подальшому було складено протокол про адміністративне правопорушення, у поліції відсутні.

Таким чином, мала місце провокація вчинення правопорушення працівником поліції у розумінні ЄСПЛ, тобто схиляння суб`єкта до певних протиправних дій з метою подальшого їх виявлення та порушення питання адміністративного переслідування.

Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях, зокрема, у справах «Кобець проти України» від 14.02.2008, «Берктай проти Туреччини» від 08.02.2001, «Леванте проти Латвії» від 07.11.2002, неодноразово вказує, що оцінюючи докази, суд застосовує принцип доведення «за відсутності розумних підстав для сумніву», що може бути результатом цілої низки ознак або достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою неспростовних презумпцій.

Відповідно до ст. 62 Конституції України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Відповідно до ст. 252 КУпАП України орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

За вказаних обставин судом установлено, що докази вини ОСОБА_1 у вчиненні ним правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП не є переконливими і достатніми та не відповідають фактичним обставинам справи.

З цих підстав суд приходить до переконання про відсутність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.30 КУпАП.

За таких обставин, провадження в справі про адміністративне правопорушення підлягає закриттю відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст.ст. 7, 9, 245, 247, 251, 254, 256, 280, 284 Кодексу України про адміністративні правопорушення,-

ПОСТАНОВИВ:

Провадження в адміністративній справі відносно ОСОБА_1 за ч.1 ст.130 КУпАП - закрити, в зв`язку з відсутністю в її діях складу адміністративного правопорушення.

Постанова судді набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником протягом десяти днів з дня винесення постанови до Тернопільського апеляційного суду.

Апеляційна скарга, подана після закінчення цього строку, повертається апеляційним судом особі, яка її подала, якщо вона не заявляє клопотання про поновлення цього строку, а також якщо у поновленні строку відмовлено.

СуддяВ. М. Братасюк