Справа № 344/158/23
Провадження № 33/4808/221/23
Категорія ст.130 ч.1 КУпАП
Головуючий у 1 інстанції Хоростіль Р. В.
Суддя-доповідач Васильєв
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 травня 2023 року м. Івано-Франківськ

Суддя Івано-Франківського апеляційного суду Васильєв О.П.,

за участю особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 та його захисника адвоката Сабадах А.Б.

розглянувши справу про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 на постанову судді Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 21 лютого 2023 року, якою

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючого по АДРЕСА_1 , РНОКПП: суду невідомий,

визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000 (сімнадцять тисяч) гривень з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 (один) рік; стягнуто судовий збір в розмірі 536 (п`ятсот тридцять шість) гривень 80 копійок, -

в с т а н о в и в :

Судом першої інстанції встановлено, що 28 грудня 2022 року о 00 год. 50 хв. по вул. Коновальця, 415 в м. Івано-Франківськ водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом «BMW X5», номерний знак НОМЕР_1 , з явними ознаками алкогольного сп`яніння: запах алкоголю з порожнини рота, порушення мови, різка зміна забарвлення шкірного покриву обличчя, від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння на місці та у лікаря нарколога у встановленому законом порядку водій ОСОБА_1 відмовився у присутності двох свідків. Своїми діями ОСОБА_1 порушив вимоги п. 2.5 ПДР України та вчинив правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Не погодившись з вказаним рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій не погоджується із рішенням суду, оскільки вважає, що суд не з`ясував всіх фактичних обставин справи, не дослідив і не надав належної оцінки наявним у справі доказам та обставинам справи, спрощено підійшов до розгляду справи, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду, самостійно намагався знайти докази винуватості апелянта, зробив висновки, які суперечать матеріалам справи та які є домислами самого суду, що призвело до винесення незаконної постанови.

Апелянт стверджує, що ОСОБА_1 не вчиняв інкриміноване йому правопорушення, оскільки автомобілем в стані алкогольного сп`яніння не керував, тому відмовився проходити огляд на стан сп`яніння на безпідставні вимоги поліцейських.

На переконання апелянта, поліцейськими порушено процедуру огляду на стан сп`яніння, що, за правовим принципом «плодів отруйного дерева», дає підставу вважати, що всі здобуті поліцейськими дані є недопустимими доказами і перешкоджають притягненню апелянта до відповідальності.

Апелянт вважає, що суд першої інстанції не врахував практику ЄСПЛ про те, що особливості процесуального розгляду справ про адміністративні правопорушення мають прирівнюватись до кримінального процесуального законодавства. Крім того, суд не надав об`єктивну оцінку наявним в матеріалах справи доказам з точки зору їх достовірності.

Апелянт стверджує, що у справі немає документального підтвердження правових повноважень працівників поліції на дату й час події, її територію, що також викликає сумнів у дотриманні ними процедури притягнення особи до відповідальності.

Зокрема, апелянт стверджує, що він не керував транспортним засобом в стані сп`яніння, жодного доказу такого в матеріалах справи немає, як і доказів законності зупинки автомобіля, чи факту порушення ним Правил дорожнього руху.

Відеофайли, долучені до матеріалів провадження, є процесуально неналежними та недопустимими електронними доказами, оскільки, в порушення вимог Інструкції про порядок запобігання, видачі, приймання, використання нагрудних відеокамер (відеореєстраторів) працівниками патрульної поліції та доступ до відеозаписів з них, фіксація події, а також наданих пояснень не здійснювалася поліцейським від початку зупинки транспортного засобу і до закінчення складання адміністративних матеріалів. Так, на не безперервних відеозаписах, вчинених з різних цифрових пристроїв невідомого походження, відсутній цифровий підпис як їх автора, так і особи, уповноваженої на виготовлення даних копій, а час і дата на них не відповідає часу і даті, зазначеній на документах. Тому, на переконання апелянта, відеофіксація події не здійснювалась взагалі, відеозаписи є неналежними доказами у справі, а, відтак, це є підставою для закриття провадження у справі.

Вказує, що йому не було вручено копію протоколу про правопорушення, що істотно порушує право останнього на захист і є безумовною підставою для скасування постанови суду першої інстанції. Апелянт наголошує, що таке вручення не міг зробити суд, оскільки суд не є стороною звинувачення і такі повноваження має лише працівник поліції.

Підставою для закриття провадження у справі, на думку апелянта, є те, що в матеріалах справи відсутній документ, який би підтверджував відповідність та допустимість (сертифікацію, калібрування, тощо) приладу, яким нібито пропонувалось ОСОБА_1 проводити огляд на стан сп`яніння.

До матеріалів справи не додано Акт огляду на стан сп`яніння і йому не вручено ні Акт, ні копія протоколу, ні Направлення на огляд, яке, на його переконання, оформлене з порушенням. Такі порушення є також підставою для закриття провадження у справі, проте розтлумачені судом першої інстанції на власний лад з метою відшукування доказів його вини, всупереч повноваженням суду.

Звертає увагу на те, що показання свідків не є належними доказами у справі, оскільки виготовлені з порушенням, свідки не надавали показів особисто, покази є аналогічними і не відповідають критеріям добровільності та об`єктивності. Крім того, висновки суду першої інстанції суперечать матеріалам справи та показам свідків, які не підтвердили той факт, що ОСОБА_1 був водієм.

Вважає, що працівниками поліції порушено процедуру складання протоколу та інших матеріалів про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 130 КУпАП щодо нього, грубо порушено процедуру фіксації адміністративного правопорушення та процедуру проведення огляду водія на стан сп`яніння та ін.

Судом першої інстанції під час розгляду адміністративної справи та під час ухвалення оскаржуваної постанови не враховано приписи Європейського суду з прав людини, європейського та вітчизняного законодавства.

Апелянт просить поновити строк апеляційного оскарження а також скасувати постанову суду та закрити провадження по справі на підставі ч. 1 ст. 247 КУпАП.

В судовому засіданні апеляційної інстанції ОСОБА_1 та його захисник адвокат Голуб Г.С. підтримали вимоги апеляційної скарги в повному обсязі, просили скасувати постанову суду та закрити провадження у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Щодо клопотання апелянта про поновлення строку апеляційного оскарження постанови суду першої інстанції апеляційний суд вважає наступне.

Відповідно до вимог ст. 129 Конституції України, ст. 11 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» розгляд справ про адміністративні правопорушення відбувається в судах відкрито, що гарантує особі, яка притягається до адміністративної відповідальності своєчасно дізнатись про результати судового розгляду та оскаржити постанову суду у встановлений законом строк.

Діючим Кодексом України про адміністративні правопорушення чітко встановлено процедуру та строки оскарження постанови про притягнення до адміністративної відповідальності.

Згідно приписів статей 287, 294 КУпАП, постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена протягом десяти днів з дня винесення постанови особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником, а також прокурором у випадках, передбачених частиною п`ятою статті 7 та частиною першою статті 287 цього Кодексу. Апеляційна скарга, подана після закінчення цього строку, повертається апеляційним судом особі, яка її подала, якщо вона не заявляє клопотання про поновлення цього строку, а також якщо у поновленні строку відмовлено.

Правом на апеляційне оскарження постанови судді по справі про адміністративне правопорушення особа розпоряджається на власний розсуд в межах процесуального закону.

Право на апеляційний розгляд беззаперечно є важливим елементом визначеного у ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод права на доступ до суду.

Згідно даних матеріалів провадження, справу про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 розглянуто за відсутності останнього 21.02.2023 (а.с. 32-34).

Згідно даних супровідного листа Івано-Франківського міського суду копію постанови ОСОБА_1 відправлено 23.02.2023 (а.с. 35).

Згідно даних долученого до матеріалів провадження поштового конверту підтверджується відправлення апелянтом апеляційної скарги 02.03.2023 (а.с. 48).

Відтак, апеляційним судом встановлено, що апеляційну скаргу в інтересах ОСОБА_1 подано останнім 02.03.2023, тобто в межах десятиденного строку, визначеного законодавством для оскарження в апеляційному порядку відповідної постанови суду першої інстанції.

За таких обставин, апеляційний суд, з огляду на принцип правової визначеності, вважає, що ОСОБА_1 не пропустив строк на апеляційне оскарження постанови суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу у строк визначений законом, а тому правових підстав для задоволення клопотання останнього щодо поновлення такого строку у суду немає.

Перевіривши матеріали справи про адміністративне правопорушення, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а постанову судді необхідно залишити без змін з наступних підстав.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що Європейський суд неодноразово вказував, що адміністративне правопорушення, санкція за вчинення якого у КУпАП передбачає адміністративний арешт, визнається кримінальним правопорушенням у розумінні Конвенції (справа "Гурепка проти України"), а позбавлення прав на управління транспортним засобом також розглядається Європейським Судом кримінально-правовою санкцією, оскільки «право керувати автомобілем є дуже корисним в щоденному житті і для здійснення діяльності».

Визнання кримінально-правового змісту справи свідчить про те, що особа, яка притягається до відповідальності за вчинення такого правопорушення повинна користуватися основними гарантіями, які забезпечуються при обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, серед яких право знати, у вчиненні якого правопорушення його підозрюють або обвинувачують, бути чітко і своєчасно повідомленим про свої права та обов`язки, мати захисника, оскаржувати судові рішення та інші.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що розгляд провадження в суді першої інстанції було здійснено за відсутності особи, яка при ягаєт ся до адміністративної відповідальності та його захисника.

Право на участь в судовому засіданні суду першої інстанції особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, встановлено ст.268 КУпАП, відповідно до якої, справа про адміністративне правопорушення розглядається в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності.

За відсутності цієї особи справу може бути розглянуто лише у випадках, коли є дані про своєчасне її сповіщення про місце і час розгляду справи і якщо від неї не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Особа, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 та його захисник адвокат Сабадах А.Б. не вказують на те, що судом першої інстанції було порушено їх право на участь у судовому засіданні.

Разом з тим, при вирішанні цього питання апеляційний суд виходить із сукупності обставин, які свідчать про наявність у особи, яка притягається до адміністративної відповідальності об`єктивної реальної можливості бути присутнім у суді під час розгляду справи та організувати ефективний захист своїх інтересів, які свідчать про прийняття судом першої інстанції необхідних заходів щодо повідомлення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності про розгляд справи та враховує характер процесуальної поведінки вищевказаної особи протягом розгляду справи у суді.

Апеляційний суд вважає, що саме такий підхід зможе забезпечити рівновагу між інтересами особи, яка притягається до адміністративної відповідальності та необхідністю підтримання ефективності системи судочинства.

Зокрема, зі змісту матеріалів справи вбачається, що провадження надійшло до суду 04.01.2023р. та розгляд справи було призначено на 16.01.2023 р.

Однак, ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, оскільки від його захисника адвоката Голуба Г.С. надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із ознайомленням з матеріалами справи. Розгляд справи відкладено на 03 лютого 2023 року.

03 лютого 20223 року на розгляд справи ОСОБА_1 та його захисник повторно не з`явилися, від захисника адвоката Голуба Г.С. надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із зайнятістю в іншому судовому процесі у зв`язку з чим розгляд справи було відкладено на 21 лютого 2023 року.

Однак, в наступне судове засідання ОСОБА_1 та його захисник знову не з`явились, хоча від захисника адвоката Голуба Г.С. надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, оскільки особа, яка притягається до адміністративної відповідальності не може бути присутня в судовому засіданні на зазначені дату та час. У зв`язку з тим, що будь-яких доказів поважності причин неявки на розгляд справи ОСОБА_1 та його захисника до клопотання не долучено, суд першої інстанції прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення вказаного клопотання про відкладення розгляду справи та розглянув справу за відсутності інших учасників судового розгляду.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що справа про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності тривалий час перебувала на розгляді в суді першої інстанції, що дозволяло особі, яка притягається до адміністративної відповідальності організувати ефективний захист своїх інтересів в суді.

Разом з тим, апеляцій ний суд звертає увагу на те, що діючий КУпАП не містить визначення правових підстав для скасування судового рішення суду першої інстанції у зв`язку з чим при вирішанні цього питання необхідно виходити із загальних принципів здійснення судочинства.

Апеляційний суд вважає, що судове рішення суду першої інстанції підлягає обов`язковому скасуванню у тому, випадку, коли за наявності підстав для закриття судом провадження його не було закрито або ухвалено незаконним складом суду.

Зокрема, підлягає обов`язковому скасуванню судове рішення у тому разі, коли вину обвинуваченого не доведено сукупністю належних та допустимих доказів по справі, коли відсутня подія правопорушення або коли в діях особи, яка притягається до відповідальності відсутній склад відповідного правопорушення.

Так, враховуючи, що в своїх доводах ОСОБА_1 та його захисник посилаються на те, що суд першої інстанції прийшов до безпідставного висновку про доведеність вини у вчиненні правопорушення ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції вважає за необхідне перевірити вищевказані доводи.

При вирішанні цього питання, апеляційний суд враховує, що під час апеляційного розгляду було повністю відновлено право особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 та його захисника адвоката Сабадах А.Б. на участь в суді та надано можливість детально висловити свої доводи щодо безпідставності обвинувачення та незаконності рішення суду першої інстанції.

Зокрема, в суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 стверджував, що висунуте стосовно нього обвинувачення у вчиненні правопорушення є безпідставним, оскільки він не керував транспортним засобом та свідомо відмовився від проходження огляду на стан сп`яніння, оскільки не був водієм транспортного засобу, про що повідомляв працівникам поліції.

Захисник адвокат Сабадах А.Б. повністю підтримав доводи апеляційної скарги, самостійно подав доповнення до апеляційної скарги, доводи якого повністю відповідають доводам апеляційної скарги. Стверджував, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які підтверджують, що ОСОБА_1 керував транспортним засобом та, що працівники поліції на законних підставах зупинили транспортний засіб під його керуванням.

Особа, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 та його захисник адвокат Сабадах А.Б. просили скасувати постанову суду та закрити провадження по справі на підставі ч. 1 ст. 247 КУпАП.

Згідно ст. 245 КУпАП завданням провадження у справах про адміністративне правопорушення є всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її у точній відповідності із законом.

Відповідно до вимог ст. 280 КУпАП, суддя при розгляді справи про адміністративне правопорушення має з`ясувати, чи було вчинено правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини адміністративного правопорушення, належним чином мотивував свої висновки щодо доведеності вини ОСОБА_1 та призначив йому справедливе стягнення в розмірі, який відповідає санкції ч.1 ст.130 КУпАП, особі правопорушника та характеру вчиненого правопорушення.

Перевіряючи доводи апелянта щодо невинуватості ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, апеляційний суд, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Оцінка доказів, відповідно до ст. 252 КУпАП, відбувається за внутрішнім переконанням особи, що приймає рішення та ґрунтується на всебічному, повному, та об`єктивному досліджені всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом та правосвідомістю, а жодний доказ не має наперед встановленої сили.

Статтею 254 КУпАП передбачено, що у випадку виявлення адміністративного правопорушення, складається протокол про адміністративне правопорушення, який є основним процесуальним документом і єдиною підставою для розгляду справи про адміністративне правопорушення.

Постанова суду відповідає вимогам ст. 283 КУпАП і містить опис обставин, встановлених при розгляді справи, зазначення нормативного акту, який передбачає відповідність за дані правопорушення та прийняте по справі рішення.

Суд першої інстанції обґрунтовано вказав на те, що вина ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, що поставлено йому у вину, доводиться матеріалами справи про адміністративне правопорушення.

Зокрема: даними протоколу про адміністративне правопорушення серії ААД №137868 від 28 грудня 2022 року, відповідно до якого водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом з явними ознаками алкогольного сп`яніння, однак від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння як на місці зупинки транспортного засобу, так і в медичному закладі у встановленому законом порядку відмовився; даними Направлення на огляд водія транспортного засобу з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції від 28 грудня 2022 року; даними долучених до матеріалів провадження відеозаписів, згідно яких водій ОСОБА_1 ствердив факт керування транспортним засобом та його зупинку на блокпості, а також відмову останнього на вимогу поліцейського від проходження огляду на стан сп`яніння у встановленому законом порядку та від отримання відповідних копій складених відносно нього адміністративних матеріалів; іншими даними, що містяться в матеріалах провадження, в їх сукупності (даними Рапорту, постанови серії ЕАР №6338007 від 28.12.2022, розписки до протоколу про адміністративне правопорушення, ін..).

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції безпідставно послався на показання свідків ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (а.с. 4), оскільки в порушення принципу безпосередності дослідження доказів останні не допитувались у судовому засіданні.

Разом з тим, вищевказані письмові пояснення свідків не мають вирішального значення щодо висновку суду про доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, оскільки сукупність інших доказів разом із відеозаписом, яким зафіксовано вчинення адміністративного правопорушення, дозволяють повно та об`єктивно встановити обставини, які мають істотне значення для розгляду справи по суті.

Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що апелянт ОСОБА_4 заперечує факт керування транспортним засобом (оскільки відеозаписами не підтверджено рух транспортного засобу та його зупинку) та факт керування транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння. Вважає, що і факт відмови останнього від огляду на стан алкогольного сп`яніння як на місці зупинки транспортного засобу, так і в медзакладі, оскільки порушено процедуру огляду, а відтак стверджує, що в діях ОСОБА_1 відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що сукупність наявних в матеріалах справи доказів досліджувалась та перевірялась судом першої інстанції під час розгляду справи, вищевказаним доказам надано належну правову оцінку та зроблено обґрунтований висновок про наявність достатніх належних та допустимих доказів вини ОСОБА_1 в інкримінованому адміністративному правопорушенні.

Разом з тим, під час перегляду справи в апеляційній інстанції судом з метою перевірки доводів апелянта щодо невинуватості ОСОБА_1 у повному обсязі було повторно досліджено наявні в матеріалах справи докази, в тому числі дані відеозаписів.

Так, відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії ААД №137868 від 28 грудня 2022 року ( а.с. 1), водій ОСОБА_1 28 грудня 2022 року о 00 год. 50 хв. по вул. Коновальця, 415 в м. Івано-Франківськ водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом «BMW X5», номерний знак НОМЕР_1 , з явними ознаками алкогольного сп`яніння: запах алкоголю з порожнини рота, порушення мови, різка зміна забарвлення шкірного покриву обличчя, від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння на місці та у лікаря нарколога у встановленому законом порядку водій ОСОБА_1 відмовився у присутності двох свідків. Своїми діями ОСОБА_1 порушив вимоги п. 2.5 ПДР України та вчинив правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Протокол про адміністративне правопорушення є документом, що офіційно засвідчує факти неправомірних дій і розцінюється як основне джерело доказів.

В своїх судових рішеннях Європейський Суд з прав людини неодноразово вказував на те, що формулювання обвинувачення є важливою умовою справедливого та об`єктивного судового розгляду.

Так, в рішенні у справі «Маттоціа проти Італії» Європейський Суд зазначив, що «обвинувачений у вчиненні злочину має бути негайно і детально проінформований про причину обвинувачення, тобто про ті факти матеріальної дійсності, які нібито мали місце і є підставою для висунення обвинувачення». Хоча ступінь "детальності" інформування обвинуваченого залежить від обставин конкретної справи, однак у будь-якому випадку відомості, надані обвинуваченому, повинні бути достатніми для повного розуміння останнім суті висунутого проти нього обвинувачення, що є необхідним для підготовки адекватного захисту.

Апеляційний суд вважає, що обвинувачення, висунуте ОСОБА_1 , є конкретним.

Зміст висунутого обвинувачення поза розумним сумнівом було доведено ОСОБА_1 під час складання протоколу про адміністративне правопорушення, що підтверджується даними матеріалів провадження, в тому числі даними оглянутих відеозаписів, з яких вбачається, що водій ОСОБА_1 надавав усні пояснення працівникам поліції з приводу подій, що мали місце 28.12.2022, зафіксовані у протоколі про адміністративне правопорушення щодо нього та ставились останньому у вину.

Зокрема, на відеофайлі «clip-0» (а.с. 9 - відеодиск) зафіксовано, що поліцейські довели до відома водія той факт, що відмова від проходження огляду на стан сп`яніння у встановленому порядку буде прирівняна до керування транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння, на підставі чого щодо ОСОБА_1 будуть складені адміністративні матеріали за ст. 130 КУпАП, на що водій ОСОБА_1 ствердив: «Та будь ласка!». На 06:25 хв відеофайлу «clip-4» (а.с. 9) зафіксовано ознайомлення працівником поліції ОСОБА_1 зі змістом протоколу.

Вказаний Протокол про адміністративне правопорушення складений уповноваженою на те особою - поліцейським взводу 2 роти 2 БУПП в Івано-Франківській області ДПП рядовим поліції Кирилюком В.Б., з заповненням всіх необхідних реквізитів, встановлених ст. 256 КУпАП, підписаний уповноваженою на те особою та свідками ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , що засвідчено їх власноручними підписами та присутність яких на місці події на долучених відеозаписах (09:15 хв. відеофайлу «clip-1», а.с. 9).

Від ознайомлення зі змістом протоколу, його підписання, надання письмових пояснень по суті порушення у відповідній графі протоколу та отримання його копії ОСОБА_1 відмовився, що підтверджується даними повторно оглянутих апеляційним судом долучених до матеріалів провадження відеозаписів.

Так, відповідно до вимог ст.256 КУпАП протокол підписується особою, яка його склала, і особою, яка притягається до адміністративної відповідальності; при наявності свідків і потерпілих протокол може бути підписано також і цими особами.

У разі відмови особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, від підписання протоколу, в ньому робиться запис про це. Особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, має право подати пояснення і зауваження щодо змісту протоколу, які додаються до протоколу, а також викласти мотиви свого відмовлення від його підписання.

При складенні протоколу особі, яка притягається до адміністративної відповідальності, роз`яснюються його права і обов`язки, передбачені статтею 268 цього Кодексу, про що робиться відмітка у протоколі.

Зі змісту протоколу про адміністративне правопорушення та долучених до матеріалів справи відеозаписів з нагрудних камер працівників поліції вбачається, що ОСОБА_1 був ознайомлений з тим, що відносно нього складено протокол про адміністративне правопорушення за ч.1 ст.130 КУпАП, ознайомлений зі змістом висунутого обвинувачення та свідомо відмовився від отримання його копії, про що зазначено в протоколі про адміністративне правопорушення.

Так, даними долучених відеозаписів (06:25 хв відеофайлу «clip-4», а.с. 9) поза розумним сумнівом підтверджено, що ОСОБА_1 знайомився зі змістом протоколу та висунутого звинувачення, з правами та обов`язками відповідно до ст. 63 Конституції України та ст. 268 КУпАП, з інформацією про розгляд справи в Івано-Франківському міському суді. Більше того, вбачається (03:40 хв відеофайлу «clip-4»), що ОСОБА_1 з власної ініціативи, мотивуючи правами, гарантованими йому нормами ст. 63 Конституції України, відмовився від надання пояснень.

Апеляційний суд неодноразово наголошував, що право відмовитись давати свідчення щодо себе, закріплене ст. 63 Конституції України, є важливою гарантією захисту від незаконного тиску на особу з метою змусити її своїми показаннями створити підставу для притягнення її до відповідальності. Дотримання права не свідчити проти себе є складовою реалізації права особи на справедливий і публічний розгляд її справи незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, закріпленого у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Проте заборона притягнення до відповідальності особи на підставі її відмови давати пояснення не свідчить про неможливість використання у доказуванні факту мовчання особи в ситуаціях, які чітко вимагають необхідність надання таких пояснень.

Зокрема, відповідно до практики розгляду справ Європейським судом з прав людини право на мовчання та право не давати свідчення проти себе не є абсолютними правами «не можна сказати, що рішення обвинуваченого мовчати впродовж усього кримінального провадження обов`язково не повинно мати наслідків, коли суд, що розглядає справу, намагатиметься оцінити докази проти нього. Питання, чи порушують статтю 6 негативні висновки, зроблені з мовчання обвинуваченого, має вирішуватися у світлі всіх обставин справи».

Право особи не давати пояснення не повинно перешкоджати «тому, щоб мовчання обвинуваченого в ситуаціях, які чітко вимагають його пояснення, бралося до уваги при оцінюванні переконливості доказів наведених обвинуваченням (справа «Джон Мюррей проти Сполученого Королівства»).

Апеляційний суд вважає, що гарантії щодо реалізації права не свідчити проти себе не позбавляють суд можливості враховувати відмову особи, яка обвинувачується у вчиненні адміністративного правопорушення від дачі показань, за умови доведеності її вини поза розумним сумнівом на підставі сукупності доказів, досліджених судом.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що в суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 не надано змістовних пояснень щодо обставин, які стосуються висунутого обвинувачення, а його твердження про те, що він не керував транспортним засобом носять бездоказовий та суперечливий характер.

Зокрема, в судовому засіданні ОСОБА_1 стверджував, що він неодноразово повідомляв працівникам поліції про те, що він не керував транспортним засобом та сперечався з ними з цього приводу. Знаходився в транспортному засобі очікуючи на свого товариша, прозвище якого назвати не може та не може вказати кому належить транспортний засіб і яким чином він опинився в його користуванні.

Вищевказані показання ОСОБА_1 повністю спростовуються сукупністю досліджених судом доказів, які свідчать про те, що саме він був водієм транспортного засобу, який було зупинено працівниками поліції під час дії комендантської години.

З оглянутих відеозаписів вбачається, що обставин, які б свідчили про існування передумов для відмови ОСОБА_1 від надання письмових пояснень, не було: працівники поліції діяли в межах службових повноважень - незаконного тиску, примушувань до надання пояснень, тощо не було. На думку апеляційного суду, обставини, за яких було складено протокол про адміністративне правопорушення, чітко вимагали письмових пояснень ОСОБА_1 щодо підозри, яку було висунуто йому працівниками поліції щодо керування транспортним засобом з явними ознаками алкогольного сп`яніння, однак останній розпорядився процесуальними правами на власний розсуд та відмовився від надання письмових пояснень по суті порушення у відповідній графі протоколу.

В протоколі зазначені свідки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , їх анкетні дані, правильність яких засвідчена їх власноручними підписами. Присутність свідків в момент події засвідчено даними оглянутих відеофайлів. Апеляційний суд, враховуючи зміст письмових пояснень та дані оглянутих відеозаписів, констатує, що ОСОБА_1 в присутності свідків ОСОБА_2 та ОСОБА_3 від проходження огляду на стан сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу та проїхати на огляд в спеціалізований медичний заклад, що, в свою чергу, повністю узгоджується з даними протоколу про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 (09:15 хв відеофайлу «clip-1», а.с. 9).

До протоколу про адміністративне правопорушення додано копію протоколу, оскільки ОСОБА_1 відмовився її отримувати (а.с. 2), Направлення на огляд (а.с. 3), письмові пояснення (а.с. 4), Розписку про відсторонення від керування ОСОБА_1 та передачу транспортного засобу ОСОБА_5 (а.с. 5), копію Протоколу серії ЕАР №6338007 від 28.12.2022 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 126 КУпАП (а.с. 6), Рапорт старшого сержанту поліції Дейчаківського Р., яким підтверджено факт зупинки транспортного засобу під керуванням ОСОБА_1 (а.с. 7), довідку Департаменту ТСЦ 2641 щодо посвідчення водія ОСОБА_1 (а.с. 8) та відеодиск (а.с. 9).

Встановлено, що здійснювалась відеофіксація на нагрудну камеру 471543, про що вказано у протоколі про адміністративне правопорушення.

Протокол про адміністративне правопорушення, на думку апеляційного суду, містить достатні та переконливі дані, які дозволяють встановити порядок вчинення процесуальних дій, свідчать про обізнаність особи, яка притягається до адміністративної відповідальності про зміст висунутого обвинувачення, наявність реальної можливості організувати ефективний захист своїх інтересів.

Відповідно до приписів статей 254, 255, 256 КУпАП, протокол про адміністративне правопорушення - це офіційний документ, відповідним чином оформлений уповноваженою особою про вчинення діяння, яке містить ознаки адміністративного правопорушення, передбаченого КУпАП, у якому крім іншого, зазначаються відомості про особу, яка притягається до адміністративної відповідальності; місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення; прізвища, адреси свідків і потерпілих якщо вони є; пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності; інші відомості, необхідні для вирішення справи.

З урахуванням наведеного, апеляційним судом не встановлено порушень вимог статей 254, 255, 256 КУпАП.

Апеляційний суд вважає безпідставними доводи апелянта з приводу того, що пояснення свідків слід визнати недопустимими доказами, оскільки такі виготовлені з порушенням, свідки не надавали показів особисто, покази є аналогічними і не відповідають критеріям добровільності та об`єктивності, з огляду на наступне.

Так, апеляційний суд надав належну правову оцінку долученим до матеріалів провадження письмовим поясненням свідків та наголосив, що не бере їх до уваги з огляду на те, що свідків не було допитано безпосередньо в судовому засіданні.

Разом з тим, зі змісту відеозаписів з нагрудних камер патрульних поліцейських, вбачається, що 28.12.2022 на місці зупинки транспортного засобу під керуванням ОСОБА_1 на блокпості були присутні свідки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , особи яких були встановлені, в присутності яких водій ОСОБА_1 повторно ствердив відмову від проходження огляду на стан сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу та відмовився проїхати для відповідного огляду у медзаклад. Такі встановлені судом фактичні обставини повністю узгоджуються з даними, зафіксованими у протоколі про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Відповідно до статті 251 КУпАП, відеофіксація є одним із доказів в справі про адміністративне правопорушення, тому з метою всебічного, повного і об`єктивного дослідження всіх обставин справи в їх сукупності, судом апеляційної інстанції були досліджені долучені до матеріалів адміністративної справи відеозаписи з нагрудної відеокамери інспекторів патрульної поліції.

Апеляційний суд, повторно дослідивши наявні в матеріалах справи докази з урахуванням встановлених фактичних обставин, відхиляє доводи апелянта з приводу неналежності та недопустимості як доказу долучених до матеріалів провадження відеозаписів з огляду на їх не безперервний запис та не інформативність (щодо невідповідності дати та часу), оскільки, відповідно до ст. 251 КУпАП доказами по справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку посадова особа встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано визнав відеозаписи належним та допустимим доказом, оскільки вони отримані у встановленому законом порядку (відеофіксація здійснювалась на нагрудну камеру 471543, що зазначено у відповідній графі протоколу про адміністративне правопорушення) та дозволяє повно і всебічно встановити обставини вчиненого адміністративного правопорушення (далі - відеозаписи).

Зокрема, зі змісту повторно оглянутих відеозаписів вбачається, що 28.12.2022 ОСОБА_1 не заперечував факту керування ним транспортним засобом, процесуальна поведінка останнього свідчила про те, що він, як водій, будучи обізнаним з приводу процесуальних прав та ймовірних правових наслідків, відмовляється від огляду на стан алкогольного сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу в присутності двох свідків і не погоджується на огляд в медзакладі (09:15 хв відеофайлу «clip-1», а.с. 9).

Так, зафіксовані відеозаписами бодікамери поліцейського обставини, на переконання апеляційного суду, безумовно стосуються подій, зафіксованих 28.12.2022 в протоколі про адміністративне правопорушення та відмови ОСОБА_1 від огляду на стан алкогольного сп`яніння у встановленому законом порядку, що надає можливість повно та об`єктивно дослідити події, детально відновити їх послідовність, конкретизувати належну поведінку поліцейських та процесуальну поведінку особи, яка притягується до адміністративної відповідальності.

Зі змісту відеозаписів з нагрудної відеокамери інспекторів патрульної поліції вбачається, що ОСОБА_1 , саме як водій, відмовився від проходження огляду на стан сп`яніння. Будь-яких заперечень останній з приводу того, що він не керував транспортним засобом, не висловлював. Натомість на запитання патрульних поліцейських, куди він їхав, ствердно пояснив, що віз пораненого бойового офіцера додому (02:10 хв відеофайлу «clip-0», а.с. 9), а згодом цікавився правомірністю зупинки його транспортного засобу та дякував патрульним поліцейським за розуміння (відеофайл «clip-4», а.с. 9).

Відтак, на переконання апеляційного суду, досліджений судом відеозапис має достатньо високу інформативність, позбавлений упередження і суб`єктивного ставлення, має безсторонній характер, що вимагає від суду ретельного та уважного дослідження вищевказаного доказу у сукупності із іншими доказами по справі.

Відеозаписами зафіксовані реальні дані, які не можуть бути спотворені та мають істотне значення для розгляду справи, оскільки дозволяють встановити психологічне ставлення ОСОБА_1 до вчиненого правопорушення та додаткові обставини, які прямо вказують на нього, як на правопорушника, який керував транспортним засобом з явними ознаками сп`яніння та відмовився на законну вимогу патрульних поліцейських від проходження огляду на стан сп`яніння як на місці зупинки транспортного засобу, так і в спеціалізованому медичному закладі.

Суд першої інстанції обґрунтовано визнав вищевказані відеозаписи належним та допустимим доказом, оскільки вони отримані у встановленому законом порядку та дозволяють повно і всебічно встановити обставини вчиненого ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, що поставлено йому у вину.

Апеляційним судом не встановлено істотних порушень Інструкції із застосуванням органами та підрозділами поліції технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото-і кінозйомки, відеозапису, затвердженої наказом МВС України №1026 від 18.12.2018. Правових підстав вважати долучені до матеріалів провадження відеозаписи неналежними чи недопустимими доказами в апеляційного суду немає.

Апеляційний суд вважає безпідставними доводи апелянта з приводу того, що суд першої інстанції суд самостійно намагався знайти докази винуватості апелянта, чим порушив принцип рівності сторін та перебрав на себе функції сторони обвинувачення. Вказані доводи не підтверджуються будь-якими доказами з цього приводу та не спростовують обґрунтованість висновків суду першої інстанції з приводу наявності в діях ОСОБА_1 складу та події адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Апеляційний суд вважає необґрунтованими доводи апелянта з приводу того, що матеріалами справи (відеозаписом) не підтверджується факт керування ОСОБА_1 транспортним засобом та що, в порушення приписів ЗУ «Про національну поліцію», транспортний засіб під керуванням ОСОБА_1 було зупинено безпричинно, апеляційний суд вважає наступне.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що твердження апелянта з приводу того, що транспортний засіб під його керуванням було зупинено безпричинно за своєю суттю спростовує його ж твердження з приводу того, що матеріалами провадження не підтверджено факт керування ним транспортним засобом.

Разом з тим, відповідно до Рапорту старшого сержанта поліції Дейчаківського Р. від 28.12.2022, 28.12.2022 о 00 год 50 хв на блокпосту №439 було зупинено транспортний засіб марки «BMW X5», номерний знак НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_1 , який не пред`явив посвідчення водія чи будь-який інший документ, що засвідчує особу (а.с. 7). За змістом Рапорту, під час спілкування у водія ОСОБА_1 було виявлено ознаки алкогольного сп`яніння (різкий запах алкоголю з порожнини рота, порушення мови, різка зміна шкірного покриву обличчя), про що було сповіщено на лінію «102», після чого на місце зупинки транспортного засобу під керуванням ОСОБА_1 прибув екіпаж «Ясен» УПП в Івано-Франківській області для забезпечення можливості подальшого проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння водія у відповідності до приписів законодавства.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що вказаний рапорт працівника поліції за своїм правовим змістом є службовим документом, яким поліцейський інформує керівництво про законність своїх дій.

Разом з тим, дані вищевказаного рапорту працівника поліції разом повністю узгоджуються з іншими матеріалами справи в частині послідовності дій працівників поліції, щодо оформлення ними протоколу про адміністративне правопорушення.

При цьому, апеляційний суд, перевіряючи доводи щодо правомірності зупинки транспортного засобу під керуванням ОСОБА_1 28.12.2022 в м. Івано-Франківську на блокпості №439 о 00 год. 50 хв, звертає увагу на наступне.

Так, Указом Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» з 24 лютого 2022 року запроваджено воєнний стан на всій території України строком на 30 діб. Указом Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» (Указ затверджено Законом № 2500-IX від 15.08.2022) продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 23 серпня 2022 року строком на 90 діб - до 21 листопада 2022 року. Законом затверджено Указ Президента України від 7 листопада 2022 року № 757/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», яким продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 21 листопада 2022 року строком на 90 діб (до 19 лютого 2023 року).

Апеляційний суд неодноразово наголошував, що, у зв`язку із запровадженням в Україні воєнного стану, тимчасово обмежуються конституційні права і свободи людини та громадянина, передбачені статтями 30-34, 38, 39, 41-44, 53 Конституції України, а також впроваджуються тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб.

Так, за змістом ст. 15 Постанови Кабінету Міністрів України від 29 грудня 2021 року № 1455 «Про затвердження Порядку встановлення особливого режиму в`їзду і виїзду, обмеження свободи пересування громадян, іноземців та осіб без громадянства, а також руху транспортних засобів в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан» (далі - Постанова КМУ) патрулям на території, де встановлено особливий режим, в установленому законодавством порядку надано право перевіряти в осіб документи, що посвідчують особу, підтверджують громадянство України чи спеціальний статус особи, та перепустки, а в разі їх відсутності - затримувати відповідних осіб та доставляти до органів або підрозділів Національної поліції для встановлення особи; у разі потреби проводити огляд речей, транспортних засобів, багажу та вантажів, які перевозяться зазначеними особами. Крім того, тимчасово обмежувати або забороняти на вулицях та дорогах, окремих ділянках місцевості та в інших громадських місцях перебування або пересування осіб, рух транспортних засобів, зокрема транспортних засобів іноземних, консульських установ чи представництв міжнародних організацій; виводити осіб з окремих ділянок місцевості та об`єктів, евакуйовувати транспортні засоби, та ін..

Приписами ст. 20 Постанови КМУ визначено, що заходи з контролю в`їзду/виїзду поза межами блокпостів включають: виявлення порушення встановленого порядку переміщення осіб, транспортних засобів, вантажів (товарів) на територію, де встановлено особливий режим; затримання осіб, транспортних засобів, вантажу (товару), проведення їх огляду та передачу їх уповноваженим представникам правоохоронних органів.

Передбачено, що під час здійснення заходів з обмеження свободи пересування громадян України, іноземців та осіб без громадянства, а також руху транспортних засобів не можуть бути обмежені права і свободи людини і громадянина, передбачені частиною другою статті 64 Конституції України, та повинні бути дотримані вимоги статей 12 і 13 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" (ст. 21 Постанови КМУ).

З метою забезпечення Указу Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», Порядку здійснення заходів під час запровадження комендантської години та встановлення спеціального режиму світломаскування в окремих місцевостях, де введено воєнний стан, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.07.2020 № 573, враховуючи рішення Ради оборони Івано-Франківської області від 24.02.2022 № 1, Наказом ОВА (Юридичний департамент ОДА, від 25 лютого 2022 р. № 1) «Про затвердження комендантської години та встановлення спеціального режиму світломаскування» на території Івано-Франківської області запроваджено комендантську годину та встановлено спеціальний режим світломаскування у темний час доби.

Апеляційний суд враховує та звертає увагу на те, що події (зупинка на блокпості №439 транспортного засобу під керуванням ОСОБА_1 ) мали місце в темну пору доби (00 год. 50 хв.) 28.12.2022 - під час воєнного стану, що діє в Україні, а також під час дії комендантської години, запровадженої в межах Івано-Франківської області, а відтак і в умовах введених в зв`язку з наведеними обставинами правових обмежень, в тому числі обмежень конституційних прав та свобод громадян щодо вільного пересування.

Крім того, за даними Рапорту (а.с. 7), після правомірної зупинки транспортного засобу на блокпосту водій ОСОБА_1 на законну вимогу (з метою перевірки документів, що посвідчують особу, підтверджують громадянство України чи спеціальний статус особи, тощо) не пред`явив посвідчення водія чи будь-який інший документ, що засвідчує особу, що підтверджується і даними долученої до матеріалів провадження копії Постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕАР №6338007 від 28.12.2022 щодо ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 126 КУпАП (а.с. 6).

З урахуванням встановленого, апеляційний суд вважає, що транспортний засіб під керуванням ОСОБА_1 28.12.2022 о 00 год. 50 хв було зупинено по вул. Коновальця, 415 в м. Івано-Франківськ на блокпості №439 правомірно. Водій ОСОБА_1 , в порушення нормативно-правових приписів, не пред`явив на законну вимогу відповідний документ, який посвідчує його особу, під час спілкування з ОСОБА_1 поліцейські виявили ознаки сп`яніння у водія, про що, у відповідності до посадових вимог, сповістили на лінію «102», після чого на місце зупинки транспортного засобу прибув екіпаж патрульної поліції, який, дотримуючись приписів закону, запропонував водію ОСОБА_1 пройти у встановленому порядку огляд на стан сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу, або у відповідному медичному закладі, однак ОСОБА_1 добровільно від огляду відмовився в присутності двох свідків.

Належних та допустимих доказів, які б свідчили про зворотнє, в тому числі про незаконність зупинки транспортного засобу під кернуванням ОСОБА_1 , в матеріалах провадження немає та не надано таких суду в підтвердження відповідних доводів апеляційної скарги.

Апеляційний суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що при оформленні поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху патрульна поліція керується Конституцією України, КУпАП, Інструкцією про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженою спільним наказом МВС, МОЗ України від 09 листопада 2015 року № 1452/735, іншими нормативно правовими актами, що набули чинності в умовах введення на території України воєнного стану.

Матеріали провадження не містять жодних відомостей щодо неправомірних дій працівників поліції ні під час зупинки транспортного засобу в темну пору доби під час комендантської години у військовий час на санкціонованому блокпості (№439), ні під час пропозиції ОСОБА_1 пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння як на місці зупинки транспортного засобу, так і в медзакладі, ні під час відмови ОСОБА_1 від огляду, ні під час оформлення працівниками поліції адміністративних матеріалів, в тому числі під час складання протоколу щодо останнього, ні під час відмови останнього від підпису протоколу та отримання його копії. Матеріали провадження також не містять і даних щодо оскарження неправомірності дій патрульних поліцейських ОСОБА_1 , як і не містять результатів такого оскарження.

Суд, дослідивши відеоматеріали, що містяться на оптичному диску, встановив, що працівники поліції під час спілкування з ОСОБА_1 , виявивши в останнього ознаки алкогольного сп`яніння, діяли відповідно до приписів законодавства України, в межах своєї компетенції та виконуючи свої професійні обов`язки у відповідності до Закону України «Про Національну поліцію», а відтак обґрунтовано, на законних підставах запропонували водію ОСОБА_1 пройти огляд щодо визначення стану алкогольного сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу та в медзакладі, на що останній добровільно відмовився. Поліцейські правомірно та обґрунтовано склали протокол про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Апеляційний суд вважає, що доводи сторони захисту про те, що ОСОБА_1 не керував транспортним засобом, був протиправно зупинений, - голослівні, спростовані наявними в матеріалах провадження та повторно дослідженими даними та не свідчать про те, що останній не може бути визнаний суб`єктом правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Апеляційний суд неодноразово звертав увагу на те, що користування джерелом підвищеної небезпеки покладає на водія транспортного засобу певні додаткові обов`язки, які пов`язані із необхідністю забезпечення безпечного використання транспортних засобів.

Апеляційний суд вважає, що таке обмеження прав конкретної особи повністю відповідає інтересам суспільства щодо забезпечення безпеки дорожнього руху.

Апеляційний суд неодноразово звертав увагу на те, що правомірність дій поліцейських щодо зупинки транспортного засобу не знаходиться у причинному зв`язку з обов`язком водія транспортного засобу пройти відповідний медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного сп`яніння.

Право органів Національної поліції вимагати пройти у встановленому порядку медичний огляд у відповідності до п.2.5 ПДР України кореспондується із обов`язком водія не керувати транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння або перебуваючи під впливом наркотичних чи токсичних речовин.

Апеляційний суд неодноразово вказував на те, що керування транспортним засобом водієм, який підозрюється в тому, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння, створює реальну небезпеку, яка може призвести до тяжких наслідків.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що у рішенні по справі "О`Галлоран та Франціє проти Сполученого Королівства" від 29.06.2007 року Європейський суд з прав людини постановив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі.

Відповідно до вимог п. 2.5 ПДР України, водій повинен на вимогу працівника поліції пройти в установленому порядку медичний огляд для визначення стану алкогольного сп`яніння, впливу наркотичних чи токсичних речовин.

Пункт 1.3 ПДР України зобов`язує учасників дорожнього руху знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил.

У разі невиконання вимог п. 2.5 ПДР України, передбачена адміністративна відповідальність за ч. 1 ст. 130 КУпАП, а саме - за відмову особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного сп`яніння, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що судовий розгляд здійснюється у відповідності до принципу змагальності сторін, відповідно до якого кожна із сторін самостійно доводить правильність її правової позиції та надає суду відповідні докази на підтвердження своїх доводів.

Сторони мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав.

Апеляційний суд вважає, що суд повинен сприяти сторонам у виконані ними своїх процесуальних обов`язків та реалізації наданих ним прав і допомагати їм отримати докази, які мають істотне значення для розгляду справи.

Разом з тим, стороною захисту не надані належні та допустимі докази, які спростовують правильність висновків суду першої інстанції щодо доведеності вини ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що правопорушення, передбачене ч.1 ст.130 КУпАП є закінченим з моменту відмови водія пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння в медичному закладі.

Так, відповідно до вимог ст. 266 КУпАП особи, які керують транспортними засобами, річковими, морськими або маломірними суднами і щодо яких є підстави вважати, що вони перебувають у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, підлягають відстороненню від керування цими транспортними засобами, річковими, морськими або маломірними суднами та оглядові на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції.

У разі незгоди водія (судноводія) на проведення огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують його увагу та швидкість реакції, поліцейським з використанням спеціальних технічних засобів або в разі незгоди з його результатами огляд проводиться в закладах охорони здоров`я. Перелік закладів охорони здоров`я, яким надається право проведення огляду особи на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують її увагу та швидкість реакції, затверджується управліннями охорони здоров`я місцевих державних адміністрацій. Проведення огляду осіб на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, в інших закладах забороняється.

Таким чином, діючий закон дозволяє водію відмовитись від проведення огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння поліцейським з використанням спеціальних технічних засобів і така відмова не утворює складу адміністративного правопорушення.

Однак, у цьому випадку водій транспортного засобу зобов`язаний пройти огляд на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння в закладах охорони здоров`я.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що відповідно до вказаного закону присутність двох свідків є обов`язковою тільки у тому разі, коли огляд на стан сп`яніння проводиться поліцейським без застосування технічних засобів відеозапису.

Апеляційний суд вважає, що працівниками поліції було правомірно та у відповідності до вимог КУпАП зафіксовано відмову водія ОСОБА_1 від проходження огляду на стан сп`яніння за допомогою приладу «Драгер» та в медичному закладі.

Апеляційний суд звертає увагу, що факт відмови водія від проходження огляду на стан сп`яніння за своїм правовим змістом є правопорушенням, а не процесуальною дією, яка дозволяє виявити волевиявлення особи, яка підозрюється у керуванні транспортним засобом у стані сп`янінням щодо її бажання проходити огляд на стан алкогольного сп`янінням у встановленому законом порядку.

Факт відмови водія від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння за допомогою технічного засобу поліцейським або в медичному закладі встановлюється судом на підставі доказів, які досліджені та оцінені судом за внутрішнім переконанням.

Апеляційний суд відхиляє доводи апелянта з приводу того, що працівниками поліції грубо порушено процедуру проведення огляду водія на стан сп`яніння та що в матеріалах справи відсутній документ, який би підтверджував відповідність та допустимість (сертифікацію, калібрування, тощо) приладу «Драгер», яким нібито пропонувалось ОСОБА_1 проводити огляд на стан сп`яніння з огляду на наступне.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 не проходив огляд на стан алкогольного сп`яніння у встановленому законом порядку (ні на місці зупинки транспортного засобу, ні в спеціалізованому медичному закладі), а відмовився від проходження такого огляду, що і поставлено останньому у вину. Останній відмовився від огляду під час пропозиції такого огляду, не цікавився ані приладом, його технічними характеристиками, ані процедурою відповідного огляду. За таких обставин, в межах даного провадження, з урахуванням фактичних обставин справи, апеляційний суд, перевіряючи доводи апелянта з приводу незаконності зупинки його транспортного засобу, незаконності пропозиції пройти огляд на стан сп`яніння, неналежності та недопустимості доказів, що доводять факт відмови ОСОБА_1 від проходження огляду на стан сп`яніння, вважає недоцільним доводити закономірність застосування газоаналізатора «Драгер» на території України.

Таким чином, сукупність повторно досліджених апеляційних судом доказів поза розумним сумнівом свідчить про те, що ОСОБА_1 , будучи водієм транспортного засобу, керуючи транспортним засобом з явними ознаками алкогольного сп`яніння в темну пору доби під час дії воєнного стану та комендантської години, був правомірно зупинений на блокпосту, не пред`явив відповідного документу, який посвідчував його особу, на правомірну пропозицію працівника поліції пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння за допомогою технічного приладу алкотестера «Драгер» та в відповідному медичному закладі відмовився, чим порушив вимоги п. 2.5 ПДР України та вчинив адміністративне правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 1 ст. 130 КУпАП, що і поставлено ОСОБА_1 у вину.

Обране судом першої інстанції адміністративне стягнення відповідає вимогам ст. 23 КУпАП, відповідно до якої адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення та запобігання вчиненню нових правопорушень самим правопорушником та іншими особами.

При накладенні стягнення судом першої інстанції було вірно враховано характер та ступінь суспільної небезпечності вчиненого під час дії в Україні воєнного стану адміністративного правопорушення та відсутність обставин, що пом`якшують, чи обтяжують відповідальність.

З огляду на наведене підстав для скасування законної та обґрунтованої постанови суду першої інстанції не вбачається.

Апеляційний суд, керуючись ст. 294 КУпАП,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову судді Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 21 лютого 2023 року щодо ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 130 КУпАП залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення.

Суддя Івано-Франківського

апеляційного суду О.П. Васильєв