ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 33/803/1683/23 Справа № 199/5113/23 Суддя у 1-й інстанції - ЩЕРБИНА-ПОЧТОВИК І. В. Суддя у 2-й інстанції - Слоквенко Г. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 серпня 2023 року м. Дніпро

Суддя судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду Слоквенко Г.П. за участю захисника особи, що притягається до адміністративної відповідальності - ОСОБА_1 - адвоката Нестерова Є.М. у відкритому судовому засіданні в залі суду розглянувши апеляційну скаргу особи, що притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 на постанову Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 12 липня 2023 року у справі про адміністративне правопорушення, якою

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, непрацюючого, який мешкає за адресою: АДРЕСА_1 ,

визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 185 КУпАП,

ВСТАНОВИВ:

Постановою Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 12 липня 2023 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 185 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 15 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 255 гривень.

На підставі ст. 401 КУпАП стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір за ставкою 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тобто в сумі 536,80 гривень.

При обставинах, зазначених в постанові суду першої інстанції, 11.06.2023 року близько 22.03 год. у місті Дніпрі по вулиці Передовій, 339 гр. ОСОБА_1 вчинив злісну непокору законній вимозі поліцейського ОСОБА_2 , а саме: не пред`явив посвідчення водія та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, згідно ст. 16 Закону України «Про дорожній рух». Своїми діями ОСОБА_1 вчинив правопорушення, відповідальність за яке передбачена ст. 185 КУпАП.

В апеляційній скарзі особа, що притягається до адміністративної відповідальності - ОСОБА_1 просить постанову суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову, якою провадження в справі про адміністративне правопорушення, відносно ОСОБА_1 закрити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КупАП у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що повістку про розгляд справи, який відбувся в Амур-Нижньодніпровському суді м. Дніпропетровська 12.07.2023 року отримав лише на наступний день 13.07.2023 року, а про те, що його було притягнуто до адміністративної відповідальності, і про зміст відповідної постанови дізнався лише 14.07.2023 року, коли його представник ознайомився з матеріалами справи в приміщенні суду. Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів своєчасного сповіщення його про час і місце розгляду справи, а в такому разі суддя мав відкласти судовий розгляд, а не проводити його без присутності ОСОБА_1 , позбавивши його гарантованих Законом прав, зокрема: знайомитися з матеріалами справи, давати пояснення, подавати докази, заявляти клопотання, при розгляді справи користуватися юридичною допомогою адвоката, іншого фахівця у галузі права.

Апелянт вважає, що правопорушення, яке йому інкримінується, не стосується охорони громадського порядку, а пов`язане із забезпеченням безпеки дорожнього руху, оскільки обов`язок водія пред`явити водійське посвідчення та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу встановлений саме Законом України «Про дорожній рух». А суспільні відносини у сфері адміністративних правопорушень на транспорті, в галузі шляхового господарства і зв`язку регламентуються іншою главою КУпАП (гл.10 «Адміністративні правопорушення на транспорті, в галузі шляхового господарства і зв`язку»), тож, на думку ОСОБА_1 , його діяння не містять в собі складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 185 КУпАП, оскільки не посягали на громадський порядок, а отже протокол про адміністративне правопорушення не відповідає вимогам ст. 256 КУпАП, оскільки викладені у ньому фактичні обставин справи не узгоджуються із диспозицією ст. 185 КупАП.

Також апелянт посилається на те, що поліцейський спілкувався з ним зверхньо і насмішкувато, підвищував голос, чим порушував моє право на повагу до гідності, тобто поводився всупереч Правилам етичної поведінки поліцейських, жодним чином не відреагував на його численні прохання пред`явити службове посвідчення, оскільки тільки так він міг би переконатися у справжності поліцейського ОСОБА_2 і міг би спокійно надати йому водійське посвідчення та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, не хвилюючись про те, що він може втекти з ними або знищити (пошкодити) їх. Тим більше. що події відбувались на безлюдній неосвітленій вулиці приблизно о 22 год., коли вже було темно, і навряд би хтось міг прийти йому та його пасажиру на допомогу. На його виклик на номер «102» також ніхто не приїхав.

Крім того, ОСОБА_1 звертає увагу, що в поліцейських не було підстав для його зупинки; зупинення проводилось поліцейським Кравченком Р.В., а протокол про адміністративне правопорушення складено поліцейським Сорокіним С.Д., який не називав своє прізвище, посаду, звання та не пред`являв своє службове посвідчення; протокол не містить доказів порушення ним Правил дорожнього руху, як і відомостей щодо свідка, який перебував в його автомобілі.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши думку адвоката Сидоренка О.А., який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість постанови суду в межах апеляційної скарги, дійшов наступного висновку.

Відповідно до ст. 294 КУпАП України постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником протягом десяти днів з дня винесення постанови. Апеляційна скарга, подана після закінчення цього строку, повертається апеляційним судом особі, яка її подала, якщо вона не заявляє клопотання про поновлення цього строку, а також якщо у поновленні строку відмовлено.

Враховуючи позицію апелянта щодо пропущеного строку на апеляційне оскарження, з метою дотримання принципу доступу до правосуддя приходжу до висновку про поважність причини пропуску апелянтом строку на апеляційне оскарження постанови судді у справі про адміністративне правопорушення та вважаю за необхідне задовольнити клопотання, поновити строк на оскарження постанови та розглянути подану апеляційну скаргу по суті.

Стаття 9 КУпАП закріплює, що адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Відповідно до ст. 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Згідно зі ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що викладений в постанові суду першої інстанції висновок про доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення за ст. 185 КУпАП відповідає фактичним обставинам справи, є законним і обґрунтованим, повністю узгодженим із наявними в матеріалах справи доказами в їх сукупності, які були досліджені в суді, зокрема: протоколом про адміністративне правопорушення серії ВАБ № 222709, складеним відповідно до вимог ст. 256 КупАП, рапортом працівника поліції, відеозаписом з нагрудних камер поліцейських.

Піддавши зазначені докази належному аналізу та оцінці, зокрема, дослідивши наявний в матеріалах справи відеозапис з бодікамери працівника поліції №475530 та №474880, з яких убачалося, що працівником поліції наполегливо неодноразово повторена законна вимога до ОСОБА_1 пред`явити посвідчення водія, на що останній відмовив у зухвалій формі, суддя вірно дійшов висновку про доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.185 КупАП, а саме злісної непокори законній вимозі поліцейського, з чим повністю погоджується й суд апеляційної інстанції, який стосовно посилання апелянта на неправильну кваліфікацію його дій вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, стаття 185 КУпАП передбачає адміністративну відповідальність за злісну непокору законному розпорядженню або вимозі поліцейського при виконанні ним службових обов`язків, а також вчинення таких же дій щодо члена громадського формування з охорони громадського порядку і державного кордону або військовослужбовця у зв`язку з їх участю в охороні громадського порядку.

Об`єктом цього правопорушення виступають суспільні відносини у сфері забезпечення громадського порядку та суспільної безпеки, також у сфері державного управління. Об`єктивна сторона: правопорушення полягає у злісній непокорі законному розпорядженню або вимозі працівника поліції (або члена громадського формування з охорони громадського порядку чи державного кордону або військовослужбовця у зв`язку з їх участю в охороні громадського порядку) при виконанні ним службових обов`язків. Суб`єктивна сторона: правопорушення характеризується наявністю вини у формі умислу.

Таке правопорушення повинно проявлятись у відмові від виконання наполегливих, неодноразово повторених законних вимог чи розпоряджень працівників поліції при виконанні службових обов`язків, або у відмові, вираженій в зухвалій формі, що свідчить про явну зневагу до осіб, які охороняють громадський порядок.

В Постанові Пленуму Верховного Суду України №8 від 26.06.92 "Про застосування судами законодавства, що передбачає відповідальність за посягання на життя, здоров`я, гідність та власність суддів і працівників правоохоронних органів" вказано, що злісною непокорою є відмова від виконання наполегливих, неодноразово повторених законних вимог чи розпоряджень працівника міліції при виконанні ним службових обов`язків або відмова, виражена в зухвалій формі, що свідчить про явну зневагу до осіб, які охороняють громадський порядок" (абзац 2 п.7). Саме це тлумачення є визнаним і сьогодні, на нього посилається Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 11.10.2011 №10-рп/2011.

Таким чином, для того щоб притягнути особу до відповідальності за ст.185 КУпАП необхідно щоб були: законне розпорядження або вимога працівника поліції при виконанні ним службових обов`язків, злісна непокора порушника.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 відмовився виконувати наполегливі, неодноразово повторені законні вимоги працівника поліції при виконанні ним службових обов`язків, про пред`явлення посвідчення водія та свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу у відповідності до ст. 16 Закону України «Про дорожній рух». При цьому, в ході судового та апеляційного розглядів не встановлено жодних належних та допустимих доказів, які б свідчили про відсутність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст.185 КупАП. А невизнання апелянтом своєї вини, на думку апеляційного суду, має на меті уникнення від адміністративної відповідальності за скоєне правопорушення, оскільки така позиція правопорушника спростовується матеріалами справи.

Що стосується посилання ОСОБА_1 на відсутність у працівників поліції підстав для зупинення транспортного засобу під його керуванням, апеляційний суд не може не зауважити, що такі доводи апелянта не можуть бути прийняті до уваги, оскільки правомірність дій поліцейських щодо зупинки транспортного засобу не знаходиться у причинному зв`язку з обов`язком водія транспортного засобу на законну вимогу поліцейського пред`явити посвідчення водія та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу у відповідності до ст. 16 Закону України «Про дорожній рух», якою встановлений обов`язок водія на вимогу поліцейського, а водії військових транспортних засобів - поліцейського або посадових осіб військової інспекції безпеки дорожнього руху Військової служби правопорядку у Збройних Силах України пред`явити у спосіб, який дає можливість поліцейському прочитати та зафіксувати дані, що містяться в посвідченні водія відповідної категорії, реєстраційний документ на транспортний засіб, а у випадках, передбачених законодавством, - поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страховий сертифікат "Зелена картка") або пред`явити електронне посвідчення водія та електронне свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, чинний внутрішній електронний договір зазначеного виду обов`язкового страхування у візуальній формі страхового поліса (на паперовому чи електронному носії або відображення інформації про його наявність в електронному свідоцтві про реєстрацію транспортного засобу), інші документи, що визначені законодавством.

Таким чином, підстави для зупинки транспортного засобу або відсутність таких підстав не спростовують факту допущення особою, яка керує транспортним засобом, злісної непокори законній вимозі поліцейського, що утворює склад адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 185 КУпАП, не впливають на висновки суду щодо доведення вини водія та мають наслідком притягнення до адміністративної відповідальності з накладенням стягнення, встановленого санкцією даної норми закону.

Апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції обґрунтовано накладено на ОСОБА_1 стягнення на загальних підставах, в межах санкції ст. 185 КупАП, у вигляді штрафу в розмірі 15 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 255 гривень, а тому порушень вимог закону при накладенні стягнення не вбачається.

Тож, вищевикладені доводи апеляційної скарги не схиляють суд апеляційної інстанції до висновку про необґрунтованість оскаржуваного рішення, а інші аргументи мають ознаки надмірного формалізму і не спростовують встановлені у справі фактичні обставини, зводячись до власного тлумачення положень закону, переоцінки доказів і незгоди апелянта з висновками суду щодо їх оцінки, а отже й не є підставами для скасування вірного по суті судового рішення.

Враховує в даному випадку суд апеляційної інстанції й практику ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, вона дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.). Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

При розгляді справи судом першої інстанції порушень вимог ст. ст. 279, 280 КУпАП не встановлено, докази перевірені на їх допустимість, належність та достатність відповідно до ст. 252 КупАП, що цілком узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. the United Kingdom), п. 161, Series A заява № 25), який застосовується при оцінці доказів, а такі докази можуть «випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту» (рішення Європейського суду з прав людини, справа «Коробов проти України» № 39598/03 від 21.07.2011 року). Всі обставини, що мають значення для вирішення справи, суд з наведенням відповідних мотивів встановив та правильно кваліфікував вчинене ОСОБА_1 правопорушення, а в апеляційній скарзі, як і в судовому засіданні, не було наведено переконливих доводів, які б давали апеляційному суду підстави для скасування постанови суду першої інстанції.

Неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права, які б були підставою для скасування постанови суду, апеляційним переглядом не встановлено.

Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про необхідність залишення апеляційної скарги без задоволення, а постанови місцевого суду без змін.

Керуючись ст. 294 КупАП України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу захисника Нестерова Є.М. в інтересах особи, що притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Постанову Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 12 липня 2023 року у справі про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 за ст. 185 КупАП - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили негайно, остаточна і оскарженню не підлягає.

Суддя Дніпровського апеляційного суду Г.П. Слоквенко