Справа № 569/1045/23
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2023 року м. Рівне

Суддя Рівненського міського суду Рівненської області Сидорук Є.І., розглянув матеріали, які надійшли з Управління патрульної поліції в Рівненській області Департаменту патрульної поліції про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , приватного підприємця, РНОКПП НОМЕР_1 , за ч. 1 ст. 130 КУпАП, -

в с т а н о в и в:

Згідно протоколу про адміністративне правопорушення серії ДПР18 №289171, 09 січня 2023 року о 23 год. 57 хв. в м. Рівне по вул. Гайова, 41, водій ОСОБА_1 керувала транспортним засобом Volkswagen Caddy д.н.з. НОМЕР_2 , з явними ознаками алкогольного сп`яніння, а саме: запах алкоголю з порожнини рота, виражене тремтіння пальців рук, різка зміна забарвлення шкіряного покриву обличчя, від проходження медичного огляду на визначення стану алкогольного сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу за допомогою газоаналізатора «Alkotest 6810» та проведення такого огляду у медичному закладі відмовилась у присутності двох свідків.

Своюми діями порушила вимоги п. 2.5 Правил дорожнього руху, за що відповідальність передбачена ч. 1 ст. 130 КУпАП.

В судовому засіданні представник особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 адвокат Петровський І.О., просив провадження у справі закрити з підстав викладених у письмових запереченнях, у зв`язку із відсутність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, посилаючись на відсутність даних про керування останньою транспортним засобом 09 січня 2023 року о 23 год. 57 хв. в м. Рівне по вул. Гайова, 41. Окрім цього, наголосив, що в ході ознайомлення із складеними працівниками поліції документами, ОСОБА_1 відмовилася від їх підписання, оскільки вони не відповідали дійсності, а саме тому, що ОСОБА_1 нібито керувала транспортним засобом, у зв`язку із чим в протоколі про адміністративне правопорушення серії ДПР18 № 289171 від 09.01.2023 в графі «Пояснення особи» міститься запис: «З протоколом не згідна».

Заслухавши представника особи, яка притягується до адміністративної відповідальності адвоката Петровського І.О., дослідивши матеріали справи, відеозапис події, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному і обєктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю, суд приходить до наступного висновку.

Згідно ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія або бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе за умови наявності в її діянні складу адміністративного правопорушення.

Відповідно до вимог ст. ст. 245, 251, 252, 280 КУпАП, суд зобов`язаний повно, всебічно та об`єктивно з`ясувати всі обставини справи, встановити чи було вчинено адміністративне правопорушення та чи винна особа у його вчиненні, дослідити наявні у справі докази, дати їм належну правову оцінку і, в залежності від встановленого, прийняти мотивоване законне рішення.

Стаття 251 КУпАП вказує, що доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото - і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Диспозиція ч. 1 ст. 130 КУпАП передбачає відповідальність за керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також передача керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, а так само відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Пунктом 2.5 Правил дорожнього руху передбачено, що водій повинен на вимогу працівника міліції пройти в установленому порядку медичний огляд для визначення стану алкогольного сп`яніння, впливу наркотичних чи токсичних речовин.

Відповідно до положень п. 2 розділу І Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства охорони здоров`я України №1452/735 від 09 листопада 2015 року, огляду на стан сп`яніння підлягають водії транспортних засобів, щодо яких у поліцейського уповноваженого підрозділу Національної поліції України є підстави вважати, що вони перебувають у стані сп`яніння згідно з ознаками такого стану.

Відповідно до п. 1. 6. «Інструкції про виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції», затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства охорони здоров`я України від 9 вересня 2009 року № 400/666, огляд проводиться: поліцейським на місці зупинки транспортного засобу з використанням спеціальних технічних засобів, дозволених до застосування МОЗ та Держспоживстандартом (далі спеціальні технічні засоби); лікарем закладу охорони здоров`я (у сільській місцевості за відсутності лікаря фельдшером фельдшерсько-акушерського пункту, який пройшов спеціальну підготовку). У разі відмови водія транспортного засобу від проходження огляду на стан сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу або його незгоди з результатами огляду, проведеного поліцейським, такий огляд проводиться в найближчому закладі охорони здоров`я, якому надано право на його проведення відповідно до статті 266 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі заклад охорони здоров`я).

Відповідно ч. ч. 2, 5 ст. 266 КУпАП, огляд особи, яка керувала транспортним засобом, морським, річковим, малим, спортивним судном або водним мотоциклом, на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, проводиться поліцейським з використанням спеціальних технічних засобів. Під час проведення огляду осіб поліцейський застосовує технічні засоби відеозапису, а в разі неможливості застосування таких засобів огляд проводиться у присутності двох свідків. Матеріали відеозапису обов`язково долучаються до протоколу про адміністративне правопорушення.

Огляд особи на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують її увагу та швидкість реакції, проведений з порушенням вимог цієї статті, вважається недійсним.

Відповідно до статті 31 Закону України від 2 липня 2015 року, № 580-VIII «Про Національну поліцію» поліція може застосовувати такі превентивні заходи, зокрема, застосування технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису, засобів фото - і кінозйомки, відеозапису.

Статтею 40 цього Закону закріплено, що поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може закріплювати на форменому одязі, службових транспортних засобах, монтувати/розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель автоматичну фото- і відеотехніку, а також використовувати інформацію, отриману із автоматичної фото- і відеотехніки, що знаходиться в чужому володінні, з метою: 1) попередження, виявлення або фіксування правопорушення, охорони громадської безпеки та власності, забезпечення безпеки осіб; 2) забезпечення дотримання правил дорожнього руху.

Як зазначено у п. 5 розділу ІІ Інструкції із застосування органами та підрозділами поліції технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, затвердженої наказом МВС України від 18.12.2018 № 1026 встановлює, що включення портативного відеореєстратора відбувається з моменту початку виконання службових обов`язків та/або спеціальної поліцейської операції, а відеозйомка ведеться безперервно до її завершення, крім випадків, пов`язаних з виникненням у поліцейського особистого приватного становища (відвідування вбиральні, перерви для приймання їжі тощо). У процесі включення портативного відеореєстратора поліцейський переконується в точності встановлених на пристрої дати та часу.

Як встановлено в ході судового розгляду, 09 січня 2023 року, близько 22 години, ОСОБА_1 перебувала за місцем проживання своєї знайомої на ім`я ОСОБА_2 , що за адресою: АДРЕСА_2 . Поблизу вказаного господарства був припаркований транспортний засіб ОСОБА_1 , автомобіль «Volkswagen Caddy», д.н.з. НОМЕР_2 . У зазначений період часу в ОСОБА_1 виникла необхідність забрати робочі документи із транспортного засобу, у зв`язку із чим, направилася до свого автомобіля. Сівши на сидіння водія, ОСОБА_1 увімкнула замок запалювання, оскільки тільки таким чином в салоні транспортного засобу вмикається світло, після чого розпочала шукати відповідні документи. У цей час до автомобіля ОСОБА_1 під`їхали працівники поліції, які увімкнули проблискові маячки. Підійшовши до автомобіля ОСОБА_1 , працівники поліції запитали в останньої документи на транспортний засіб, які ОСОБА_1 надала.

В ході спілкування із працівниками поліції, останні повідомили ОСОБА_1 , що вбачають у неї нібито ознаки алкогольного сп`яніння, однак на зазначені твердження, ОСОБА_1 категорично заперечила та зазначила, що алкогольних напоїв не вживала, та транспортним засобом не керувала.

В матеріалах справи також наявна копія постанови по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення юезпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕАР № 6388859 від 09.01.2023, відповідно до якої зазначено, що 09.01.2023 о 22.57 год. водій керував транспортним засобом, що підлягає обов`язковому технічному контролю але своєчасно його не пройшов, чим порушив п.31.3.б ПДР України та ст.35 ЗУ «Про дорожній рух», за що відповідальність передбачена за ч. 3 ст. 121 КУпАП.

Необхідно відмітити, що працівники поліції не можуть виявити вказане правопорушення в ході руху транспортного засобі, оскільки для цього необхідно здійснити зупинку такого ТЗ та перевірку документів, зокрема: свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, де повинна міститися відповідна відмітка, що транспортний засіб відноситься до категорії вантажних транспортних засобів, а також протоколу перевірки технічного стану транспортного засобу. Таким чином, лише після перевірки вказаних документів, працівник поліції може стверджувати чи вчинено особою адмінправопорушення.

Частиною 1 статті 35 ЗУ «Про Національну поліцію», визначено чіткий перелік підстав у разі яких поліцейський може зупиняти транспортні засоби.

Правопорушення, передбачене п.31.3.б ПДР України, було виявлене працівниками поліції лише під час спілкування із ОСОБА_1 , у ході безпідставної перевірки документів останньої, оскільки ОСОБА_1 транспортним засобом не керувала, а лише перебувала у ньому.

Зазначене також підтверджується дослідженим в судовому засіданні відеозаписом з нагрудної камери поліцейського№472044, з якого вбачається, що працівники поліції під`їхали за адресою м. Рівне, вул. Гайова, 41 та в подальшому підійшли до припаркованого автомобіля «Volkswagen Caddy», д.н.з. НОМЕР_2 , який перебував у нерухомому стані.

Окремо, варто відмітити той факт, що згідно протоколу серії ДПР 18 № 289171 від 09.01.2023, складеного о 23 год. 15 хв. ОСОБА_1 нібито керувала транспортним засобом о 23 год. 57 хв., а відповідно до постанови по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, ОСОБА_1 нібито керувала транспортним засобом о 22 год. 57 хв., що прямо суперечить одне одному.

Окрім цього, оглядом наявного у справі відеозапису встановлено, що працівники поліції під`їхали до транспортного засобу ОСОБА_1 о 22 год. 40 хв., підійшовши до якого відразу розпочали спілкування із останньою. Спілкування працівників поліції та ОСОБА_1 відбувалося з 22 год. 40 хв. по 23 год. 57 хв., а отже у вказаний в постанові та протоколі про адміністративне правопорушення час, ні о 22 год. 57 хв., ні о 23 год. 57 хв., ОСОБА_1 апріорі не могла керувати транспортним засобом, оскільки перебувала поряд із працівниками поліції.

Акт огляду на стан алкогольного або наркотичного сп`яніння з використанням спеціальних технічних засобів, складений працівником поліції о 23 год. 10 хв., направлення на огляд водія транспортного засобу з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції о 23 год. 11 хв., а пояснення свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 складені і підписані о 23 год. 12 хв. та 23 год. 13 хв., що не відповідає дійсності, оскільки о 23 год. 09 хв. свідки залишили місце події, на відеозаписі більше не з`являлися та фізично не могли підписувати такі документи у вказаний час.

Як зазначено в ст. 252 КУпАП, орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю. При цьому, обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів.

При цьому, Верховний Суд у справі № 38/17 роз`яснив, що візуальне спостереження за дотриманням Правил дорожнього руху працівниками органу Національної поліції може бути доказом у справі лише у тому випадку, коли воно зафіксовано у встановленому законом порядку.

Саме по собі описання адміністративного правопорушення не може бути належним доказом вчинення такого правопорушення.

Отже, протокол про адміністративне правопорушення сам по собі без підтвердження іншими належними та допустимими доказами не є безумовним та беззаперечним доказом на доведення вини особи у вчиненні адміністративного правопорушення.

Таким чином можна прийти до висновку, що даний протокол складено на припущеннях працівника патрульної поліції, так як будь які докази щодо керування ОСОБА_1 транспортним засобом марки Volkswagen Caddy д.н.з. НОМЕР_2 у матеріалах справи відсутні. Остання не була водієм в розумінні Правил дорожнього руху України, оскільки не керувала транспортним засобом, відтак, дія вказаних Правил на неї не поширюється та вона не була зобов`язаною, в свою чергу, виконувати вимогу інспектора патрульної поліції щодо проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння.

Згідно п. 1.10. ПДР розділу терміни, що наведені у цих Правилах, мають таке значення: водій - особа, яка керує транспортним засобом і має посвідчення водія (посвідчення тракториста-машиніста, тимчасовий дозвіл на право керування транспортним засобом, тимчасовий талон на право керування транспортним засобом) відповідної категорії. Водієм також є особа, яка навчає керуванню транспортним засобом, перебуваючи безпосередньо в транспортному засобі.

Керування транспортним засобом це умисне виконання особою функцій водія шляхом вчинення технічних дій для приведення транспортного засобу в рух та зворушення з місця, а під час руху для зміни напрямку руху та /чи швидкості транспортного засобу.

У пункті 27 постанови Пленуму Верховного Суду від 23 грудня 2005 року №14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» роз`яснино, що керування транспортним засобом слід розуміти як виконання функцій водія під час руху такого засобу або інструктора-водія під час навчання учнів-водіїв, незалежно від того, керую особа транспортним засобом, який рухається своїм ходом чи за допомогою буксирування.

Так, 20.02.2019 Касаційний адміністративний суд в складі Верховного Суду в рамках справи №404/4467/16-а зазначив, що само по собі керування транспортним засобом розуміється, як технічна дія водія з метою приведеня транспортного засобу в рух, зворушення з місця і, як наслідок, переміщення транспортного засобу в просторі. Експлуатація транспортного засобу передбачає використання цього транспортного засобу за призначенням, тобто з метою керування. Проте, значення «водія» унеможливлює правозастосування вказаного визначення в розумінні ст.. 130 КУпАП, оскільки суттєво зменшує коло осіб, які можуть бути притягнуті до відповідальності за керування у нетверезому стані.

Таким чином, знаходження за кермом транспортного засобу, яке не є в стані руху (знаходиться в нерухомому стані), особи в нетверезому стані не є доказом вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, оскільки саме перебування особи на місці водія не доводить факт керування транспортним засобом, незалежно від наявності ввімкненого двигуна (рішення Дніпровського апеляційного суду від 07.02.2022 у справі №569/5986/21).

Жодних інших доказів, які могли б засвідчити протилежне судом не здобуто, а працівниками поліції такий факт на відеозапис зафіксований не був.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права, а отже правовідносини, які охоплюються сферою дії Конвенції, мають врегульовуватися з урахуванням не лише національного законодавства, але й Конвенції та практики ЄСПЛ.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Суд не вправі самостійно змінювати на шкоду особі фабулу, викладену у протоколі про адміністративне правопорушення, яка, по суті, становить виклад обвинувачення у вчиненні певного правопорушення, винуватість у скоєнні якого певною особою має доводитися в суді; суд також не має права самостійно відшукувати докази винуватості особи у вчиненні правопорушення. Адже діючи таким чином, суд неминуче перебиратиме на себе функції обвинувача, позбавляючись статусу незалежного органу правосуддя, що є порушенням ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Практика Європейського суду з прав людини вказує, що оцінюючи докази, суд застосовує критерії доведення «поза розумним сумнівом», яке має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій факту, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою. Стаття 62 Конституції України зазначає, що вина особи, яка притягується до відповідальності, має бути доведена належним чином, а не ґрунтуватися на припущеннях. Таке ж положення закріплено й у ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, які зводяться до того, що кожен вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку. В той же час, у справі «Barbera, Messegu and Jabardo v. Spain» від 06.12.1998 (п. 146) Європейський суд з прав людини встановив, що принцип презумпції невинності вимагає серед іншого, щоб, виконуючи свої обов`язки, судді не починали розгляд справи з упередженої думки, що особа скоїла правопорушення, яке ставиться їй в провину; всі сумніви, щодо її винуватості повинні тлумачитися на користь цієї особи.

Відповідно до ст. 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.

З урахуванням наведеного, факт керування ОСОБА_1 автомобілем в стані алкогольного сп`яніння не доведений та спростовується дослідженими в судовому засіданні доказами у їх сукупності.

Згідно зі ст. ст. 1, 8 КУпАП завданням Кодексу є охорона прав і свобод громадян, в тому числі осіб, які притягуються до адміністративної відповідальності, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, сумлінного виконання своїх обов"язків. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Особа, яка вчинила адміністративне правопорушення, підлягає відповідальності на підставі закону, що діє під час і за місцем вчинення правопорушення. Провадження в справах про адміністративні правопорушення ведеться на підставі закону, що діє під час і за місцем розгляду справи про правопорушення.

Статтями 3, 8 Конституції України проголошено, що людина, її права і свободи людини та їх гарантії визнаються в Україні найвищою цінністю, визначають зміст і спрямованість діяльності держави. В Україні визнається і дії принцип верховенства права.

Виходячи з викладеного та з огляду на диспозицію ст. 130 КУпАП, оцінивши всебічно, повно і об`єктивно, за своїм внутрішнім переконанням всі докази в їх сукупності з точки зору їх достатності, належності, в контексті застосування ч. 1 та ч. 3 ст. 5, ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, керуючись законом та правосвідомістю, суд вважає необхідним закрити провадження у справі відносно ОСОБА_1 у зв`язку із відсутністю у її діях складу адміністративного правопорушення.

Згідно практики Європейського суду з прав людини, під дію кримінального аспекту ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод підпадають порушення правил дорожнього руху, у відношенні яких передбачено накладення штрафу чи обмеження на керування автомобілем, таких як штрафні бали чи дискваліфікація (справи Лунц проти Німеччини, п.182; Шмауцер проти Австрії, Малігек проти Франції).

Верховний Суд у своєму рішенні від 21 січня 2020 року (справа № 754/17019/17 провадження № 51-2568км19) вказав, що при вирішенні питання щодо достатності встановлених під час змагального судового розгляду доказів для визнання особи винуватою суди мають керуватися стандартом доведення (стандартом переконання), визначеним частинами другою та четвертою статті 17 КПК, що передбачають: «ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом… Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи».

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.

Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами обвинувачення і захисту допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.

Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи у цьому контексті означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.

Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, - є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням.

Таким чином, якщо в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази керування транспортним засобом «правопорушником», то це само по собі унеможливлює притягнення особи до відповідальності, оскільки відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 130 КУпАП.

У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за відсутності події та складу адміністративного правопорушення.

Керуючись ст.ст. 33, 38, 130, 247, 283, 284, 285 КУпАП, суддя, -

ПОСТАНОВИВ:

Провадження по справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП закрити на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

Постанова може бути оскаржена особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником протягом десяти днів з дня винесення постанови до Рівненського апеляційного суду Рівненської області через Рівненський міський суд.

Суддя