Номер провадження: 33/813/1117/23
Головуючий у першій інстанції Роїк Д. Я.
Доповідач Котелевський Р. І.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.08.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі судді судової палати з розгляду кримінальних справ Котелевського Р.І.,

за участю:

секретаря судового засідання - Стоянової Л.І.,

захисника - Пивоварського В.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову судді Малиновського районного суду м. Одеси від 10.04.2023 року, якою,

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП,

встановив:

Оскарженою постановою ОСОБА_1 визнаний винуватим у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, та на нього накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 17000 (сімнадцяти тисяч) грн., з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 (один) рік, а також стягнуто судовий збір у розмірі 536,80 грн.

Згідно з оскарженою постановою, 03.08.2022 року, о 23 год. 40 хв., у м. Одесі по вул. Тираспольське шосе, 22/8, водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом «BMW 525i», номерний знак НОМЕР_1 , з ознаками наркотичного сп`яніння, а саме зіниці очей, які не реагують на світло ліхтаря. Від проходження огляду на стан наркотичного сп`яніння у встановленому законом порядку у закладі охорони здоров`я відмовився, що зафіксовано на портативний відеореєстратор №471476, чим порушив п.2.5 Правил дорожнього руху України, за що передбачена відповідальність за ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Не погоджуючись з постановою судді першої інстанції ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на незаконність та необґрунтованість постанови, стверджує про неповноту судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та дослідженим доказам, просить скасувати постанову та направити справу на новий розгляд.

Крім того, ОСОБА_1 подав окреме клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження.

Будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду ОСОБА_1 до апеляційного суду не з`явився, надіслав клопотання про неможливість явки до суду, у зв`язку із проходженням служби в іншому регіоні країни, однак просив здійснювати розгляд за участю його захисника Пивоварського В.Є.

Заслухавши захисника, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити; вивчивши матеріали адміністративної справи та долучені докази; перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи; апеляційний суд дійшов висновку про таке.

Що стосується доводів про поновлення строку на апеляційне оскарження, апеляційним судом встановлено таке.

Згідно положень ст. 294 КУпАП постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена протягом десяти днів з дня її винесення. Апеляційна скарга, подана після закінчення цього строку, повертається апеляційним судом особі, яка її подала, якщо вона не заявляє клопотання про поновлення цього строку, або якщо відмовлено у його поновленні.

Як вбачається з матеріалів судової справи особа, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 приймав участь в судовому засіданні суду першої інстанції. Однак, матеріали справи не містять відомостей про вручення або направлення йому копії постанови від 10.04.2023 року.

Апелянт в клопотанні про поновлення строку на апеляційне оскарження вказує, що текст постанови судді від 10.04.2023 року отримав від суду на електронну пошту 18.04.2023 року. Матеріали справи про адміністративне правопорушення на спростування вказаних доводів інформації не містять.

Апеляційна скарга до апеляційного суду на постанову судді першої інстанції подана через електронну пошту Малиновського районного суду м. Одеси 27.04.2023 року о 22:30 год., зареєстровано судом першої інстанції 01.05.2023 року, що підтверджується штампом вхідної кореспонденції суду (вх.ЕП-9634) (а.с.73).

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Одеського апеляційного суду справу розподілено на головуючого суддю Копіца О.В. (а.с.81).

09.05.2023 року постановою судді Одеського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 повернуто разом із доданими матеріалами, у зв`язку із пропущенням строку на оскарження постанови суду та відсутністю клопотання про його поновлення (а.с.82).

Копію вказаної постанови надіслано на адресу ОСОБА_1 (а.с.83).

11.06.2023 року ОСОБА_1 повторно звернувся до апеляційного суду через суд першої інстанції, шляхом надіслання на електронну адресу Малиновського районного суду м. Одеси апеляційної скарги, яка згідно штампу вхідної кореспонденції була зареєстрована судом 12.06.2023 року (ЕП-13549).

До вказаної апеляційної скарги ОСОБА_1 долучено клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження.

З урахуванням встановлених обставин, зокрема отримання 18.04.2023 року апелянтом копії постанови судді від 10.04.2023 року, та дати фактичного первинного подання апеляційної скарги 27.04.2023 року, суд вважає за необхідне поновити строк на апеляційне оскарження та забезпечити особі, яка притягається до адміністративної відповідальності право на доступ до правосуддя.

Що стосується доводів апеляційної скарги апелянта про незаконність оскарженої постанови, апеляційним судом встановлено таке.

Відповідно до положень ст. 1 КУпАП, завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.

Згідно положень ст. 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.

Відповідно до вимог ст. 245 КУпАП, завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Відповідно до вимог ст. 280 КУпАП, суд, при розгляді справи про адміністративне правопорушення, крім іншого, зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року №14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» передбачено, що при розгляді справ зазначеної категорії необхідно з`ясовувати всі обставини, перелічені у ст.ст. 247, 280 КУпАП. Зміст постанови судді має відповідати вимогам, передбаченим ст.ст. 283, 284 КУпАП. У постанові, зокрема, потрібно навести докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення, та зазначити мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів.

Відповідно до вимог ч.1 ст.251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Відповідно до ч. 7 ст. 294 КУпАП, апеляційний суд переглядає справу в межах доводів апеляційної скарги.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи про адміністративне правопорушення, апеляційний суд приходить до висновку, що постанова суду першої інстанції є обґрунтованою та такою, що фактично постановлена з дотриманням вимог КУпАП.

Згідно протоколу про адміністративне правопорушення серії ААБ №145030 від 04.08.2022 року, 03.08.2022 року, о 23 годині 40 хвилин, у м. Одесі по вул. Тираспольське шосе, 22/8, водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом «BMW 525i», номерний знак НОМЕР_1 , з ознаками наркотичного сп`яніння, а саме зіниці очей, які не реагують на світло ліхтаря. Від проходження огляду на стан наркотичного сп`яніння у встановленому законом порядку у закладі охорони здоров`я відмовився, що зафіксовано на портативні відеореєстратор №471476, чим порушив п.2.5 Правил дорожнього руху України.

Факт вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, підтверджується диском з відеозаписом обставин події, з якого вбачається, що на відео зафіксована хронологія подій, які відбувались 03.08.2022 року, в тому числі зафіксована відмова ОСОБА_1 від проходження огляду на стан наркотичного сп`яніння у закладі охорони здоров`я. З відеозапису вбачається, що ОСОБА_1 підтвердив, що напередодні ввечері «курив траву».

Таким чином, зібрані у справі докази в їх сукупності відповідають критерію належності, допустимості та достатності для прийняття рішення про наявність у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП.

Що стосується доводів апелянта про порушення методики проведення огляду та неможливість проведення огляду за допомогою ліхтарика, то вони є безпідставними.

Апеляційний суд звертає увагу, що працівник патрульної поліції не встановлює та не засвідчує факт перебування особи в стані наркотичного сп`яніння, вказаний стан може бути підтверджений лише у відповідному закладі охорони здоров`я із проведенням відповідних аналізів, а працівник поліції лише встановлює у особи ознаки наркотичного сп`яніння, однією із яких є не реагування зіниць очей на світло ліхтаря, що і було встановлено у ОСОБА_1 працівником поліції, а тому твердження про неправомірне використання працівником поліції ліхтаря є безпідставним.

Доводи про те, що на ОСОБА_1 при складенні протоколу про адміністративне правопорушення вчинювався тиск є необґрунтованими та спростовуються відеозаписом.

Твердження апелянта про порушення територіальної підсудності при розгляді справи є неспроможними.

Апеляційний суд визнає також безпідставними доводи ОСОБА_1 про порушення права на захист, оскільки з відеозаписів обставин події не вбачається, що останній звертався до працівників поліції з клопотанням про призначення йому захисника чи необхідності дочекатися його власного захисника.

Разом з тим, дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення захисника, апеляційний суд вважає, що при обранні виду і розміру адміністративного стягнення відносно ОСОБА_1 , суд першої інстанції не врахував обставин справи та даних про особу правопорушника.

Відповідно до вимог ст.ст. 23, 33 КУпАП адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобігання вчиненню нових правопорушень.

Стягнення за адміністративне правопорушення накладається у межах, установлених цим Кодексом та іншими законами України. При накладенні стягнення враховуються характер вчиненого правопорушення, особа порушника ступінь його вини майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність.

Адміністративні стягнення має на меті покарання порушника, запобігання скоєнню нових правопорушень. Однак, апеляційний суд наголошує, що покарання не є самоціллю, воно виступає необхідним засобом виховання правопорушника і запобігання правопорушенням.

У статті 17 Закону України від 23.02.2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що «При розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права».

Європейський суд з прав людини поширює стандарти, які встановлює Конвенція для кримінального провадження, на провадження у справах про адміністративні правопорушення (справа «Надточий проти України від 15 травня 2008 року»). ЄСПЛ зазначив, що український уряд визнав кримінально-правовий характер Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Європейський Суд з прав людини у рішенні «Шмауцер (Schmautzer) проти Австрії» від 23.10.1995 року зазначив, що дорожньо-транспортні правопорушення, за які може бути накладено стягнення у виді штрафу чи обмеження у користуванні водійськими правами, підпадають під визначення «кримінального обвинувачення». Позбавлення прав на управління транспортним засобом також розглядається Європейським Судом кримінально-правовою санкцією, оскільки «право керувати автомобілем є дуже корисним в щоденному житті і для здійснення діяльності» (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Маліге проти Франції» від 23 вересня 1998 року).

Європейський суд з прав людини у справі «Скоппола проти Італії» від 17.09.2009 року (заява №10249/03) зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

У справі «Ізмайлов проти Росії» (п.38 рішення від 16 жовтня 2008 року), Європейський Суд вказав, що при призначенні покарання «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи»». Також, як у справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 9 червня 2005 року), так і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Європейський Суд з прав людини зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значним, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу законності і воно не було свавільним».

Частина 2 ст. 61 Конституції України передбачає, що юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

Враховуючи вище наведене та вирішуючи питання щодо законності, справедливості та пропорційності застосування до ОСОБА_1 адміністративного стягнення у виді позбавлення права керування транспортними засобами в даній справі, апеляційний суд зазначає наступне.

Апеляційний суд враховує, що санкція ч.1 ст.130 КУпАП не передбачає застосування альтернативного стягнення, оскільки вказаною нормою закону передбачає одночасне накладення штрафу та позбавлення права керування транспортними засобами.

Разом з тим, апеляційний суд вважає, що в даній справі, позбавлення ОСОБА_1 права керування транспортними засобами, з урахуванням конкретних обставин справи та особи правопорушника, який відповідно до долучених до справи документів є військовослужбовцем та перебуває на посаді механіка-водія, слід вважати не в повній мірі відповідаючим інтересам держави, оскільки таке стягнення, незважаючи на те, що воно передбачено санкцією статті закону, є надмірним та не відповідає принципу розумності, а його застосування не слугуватиме досягненню мети забезпечення справедливого балансу між інтересами суспільства та особи, яка на теперішній час перебуває на військовій службі та боронить державу. Також суд враховує відсутність шкідливих наслідків правопорушення.

Апеляційний суд вважає, що вказані обставини, в своїй сукупності, дають суду підстави дійти висновку про те, що виконання ОСОБА_1 функцій механіка-водія, який має багаторічний досвід в ЗСУ, вочевидь буде більш раціональним та кориснішим для виконання завдань в Збройних Силах України. В даному випадку, на думку апеляційного суду, накладення на правопорушника адміністративного стягнення у виді штрафу, є достатнім для критичного усвідомлення останнім протиправності свого вчинку, в достатній мірі слугуватиме його вихованню, а також запобігатиме вчиненню ним нових правопорушень у сфері дорожнього руху.

За наведених обставин, апеляційний суд вважає, що оскаржена постанова суду першої інстанції підлягає зміні в частині застосування стягнення, шляхом виключення з резолютивної частини постанови рішення суду про позбавлення ОСОБА_1 права керування транспортними засобами на 1 (один) рік.

Керуючись ст. 294 КУпАП, апеляційний суд,

постановив:

Задовольнити клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на апеляційне оскарження.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Постанову судді Малиновського районного суду м. Одеси від 10.04.2023 року, якою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнаний винуватим за ч.1 ст.130 Кодексу України про адміністративні правопорушення - змінити в частині накладення адміністративного стягнення.

Виключити з резолютивної частини постанови судді Малиновського районного суду м. Одеси від 10.04.2023 року вказівку про застосування до ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адміністративного стягнення у виді позбавлення права керування транспортними засобами строком на 1 (один) рік.

В іншій частині постанову суду першої інстанції залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили негайно, з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.

Суддя

Одеського апеляційного суду Р.І. Котелевський