ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 червня 2023 року

м. Хмельницький

Справа № 686/11277/23

Провадження № 33/4820/363/23

Суддя судової палати з розгляду кримінальних справ та справ про адміністративні правопорушення Хмельницького апеляційного суду Преснякова А.А.

за участю секретаря судового засідання Цугеля А.В.

потерпілої ОСОБА_1

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Хмельницькому апеляційну скаргу особи, яку притягнуто до адміністративної відповідальності ОСОБА_2 на постанову судді Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 23 травня 2023 року, якою ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених статтями 122-4, 124 КУпАП, та

ВСТАНОВИЛА:

Зміст оскарженого судового рішення і встановлені суддею І інстанції обставини

Відповідно до постанови судді, ОСОБА_2 30 квітня 2023 року о 07.40 год., керуючи автомобілем «Volkswagen Caddy», номерний знак НОМЕР_1 , по вул. Герцена, поряд з будинком, який знаходиться по вул. Кам`янецькій, 75 у м. Хмельницькому, порушуючи п. 10.9 Правил дорожнього руху, здійснюючи рух заднім ходом не впевнився в безпечності та здійснив наїзд на автомобіль який стояв позаду «Citroen Berlingo», номерний знак НОМЕР_2 , внаслідок дорожньо-транспортної пригоди транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Після цього ОСОБА_2 , порушивши п. 2.10 «а» Правил дорожнього руху, залишив місце дорожньо-транспортної пригоди.

Постановою судді Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 23 травня 2023 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених статтями 122-4, 124 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі двохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 3400 (три тисячі чотириста) грн.; стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави 536 грн. 80 коп. судового збору.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

Не погоджуючись із висновком суду першої інстанції, ОСОБА_2 просить скасувати постанову судді Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 23 травня 2023 року та ухвалити нову, якою закрити провадження у справі про адміністративні правопорушення щодо нього на підставі пункту 1 частини 1 статті 247 КУпАП.

На думку ОСОБА_2 , висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи, а доказам надана неправильна оцінка, оскільки він не вчиняв ДТП і відповідно не лишав місце його скоєння.

Пояснення ОСОБА_1 про те, що пошкодження її транспортного засобу здійснено саме транспортним засобом ОСОБА_2 , а не будь-яким іншим транспортним засобом, нічим не підтверджені. Слова заявниці про те, що ОСОБА_2 виходив з машини та пропонував потерпілій гроші також нічим не підтверджуються.

Протокол про адміністративне правопорушення та рапорт працівника поліції складені виключно зі слів потерпілої та не містять жодних посилань на інші докази, які б підтверджували обставини, що саме ОСОБА_2 порушив п. 10.9 ПДР України.

Схема місця ДТП також не підтверджує, що саме ОСОБА_2 порушив ПДР та пошкодив транспортний засіб потерпілої. На схемі зображений лише автомобіль потерпілої і відсутнє зображення розташування автомобілів під час ДТП та напрямки їх руху.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_2 зазначає, що суд у постанові посилається на акти огляду транспортного засобу, однак у матеріалах справи відсутні такі акти огляду транспортних засобів ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

ОСОБА_2 наголошує, що фото з матеріалів справи не містять дати та інформації про їх походження, на них видно, що на його транспортному засобі присутні лише сліди бруду та немає жодних ушкоджень. Фото транспортного засобу потерпілої відображає лише частину пошкодженого бампера, однак будь-які його частини чи уламки, які б свідчили про факт ДТП, на землі біля нього відсутні.

На переконання ОСОБА_2 , відсутність уламків від бампера, інших частин транспортного засобу потерпілої на фото та на місці події, а також неушкодженість транспортного засобу ОСОБА_2 підтверджує відсутність його вини та свідчить про те, що пошкодження транспортного засобу потерпілої могло мати місце будь-де, у будь-який день і час та з інших причин.

Окрім того, жодного умислу з боку ОСОБА_2 на залишення можливого місця події не було, він з`явився до поліції добровільно, як тільки йому про це повідомили.

У протоколі про адміністративне правопорушення зазначено, що у ОСОБА_2 не вилучалися документи та тимчасовий дозвіл на керування транспортними засобами він не отримував, що не відповідає дійсності.

Позиції учасників судового провадження

Особа, яку притягнуто до адміністративної відповідальності ОСОБА_2 був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги, в судове засідання не з`явився, надіслав клопотання про розгляд апеляційної скарги за його відсутності.

У судовому засіданні потерпіла ОСОБА_1 заперечувала проти задоволення вимог апеляційної скарги, пояснила, що до цього ДТП ОСОБА_2 не знала, підстав його оговорювати у неї немає. Підтвердила, що вона пропускала автомобіль під керуванням ОСОБА_2 , який рухаючись заднім ходом з паркувального місця допустив зіткнення з її автомобілем. Після зіткнення транспортних засобів вона повідомила ОСОБА_2 , що буде викликати поліцію, після чого останній одразу поїхав, але потерпіла встигла сфотографувати номер його автомобіля та одразу повідомила про подію в поліцію. За її фото патрульна поліція вирахувала водія та його подзвонили. В той же день біля 11 години поліцейські оглядали автомобілі, її та ОСОБА_2 . Наполягала, що саме водій ОСОБА_2 на автомобілі «Volkswagen Caddy», номерний знак НОМЕР_1 , здійснив наїзд на її автомобіль.

Заслухавши пояснення потерпілої, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали адміністративної справи, суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Мотиви суду

Відповідно до вимог статті 294 КУпАП, апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Апеляційний суд може дослідити нові докази, які не досліджувалися раніше, якщо визнає обґрунтованим ненадання їх до місцевого суду або необґрунтованим відхилення їх місцевим судом.

Відповідно до вимог діючого законодавства про адміністративні правопорушення, а саме статей 9 та 245 КУпАП, особа може бути притягнута до адміністративної відповідальності лише за наявності в її діях події та складу адміністративного правопорушення, який має бути встановлений судом тільки після всебічної та повної оцінки всіх належних доказів по справі.

Частина 1 статті 7 КУпАП передбачає, що ніхто не може бути підданий заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.

У ході судового розгляду встановлено, що ОСОБА_2 30 квітня 2023 року о 07 год. 40 хв., керуючи автомобілем «Volkswagen Caddy», номерний знак НОМЕР_1 , по вул. Герцена, поряд з будинком по вул. Кам`янецькій, 75 в м. Хмельницькому, порушуючи пункт 10.9 Правил дорожнього руху, здійснюючи рух заднім ходом не впевнився в безпечності та здійснив наїзд на автомобіль, який стояв позаду, «Citroen Berlingo», номерний знак НОМЕР_2 . Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Після цього ОСОБА_2 , порушуючи пункт 2.10 «а» Правил дорожнього руху, залишив місце дорожньо-транспортної пригоди.

Постанова суду має відповідати вимогам, передбаченими статтями 283 і 284 КУпАП. У ній зокрема, потрібно навести докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення та зазначити мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів.

Згідно вимог статей 245, 280 КУпАП, завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є, зокрема, повне, всебічне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, а орган чи посадова особа при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до вимог статті 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

За приписами статті 252 КУпАП орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Визнаючи ОСОБА_2 винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП, суд першої інстанції обґрунтував свій висновок наступними доказами: наданими в судовому засіданні поясненнями ОСОБА_1 ; відомостями з протоколів про адміністративні правопорушення (а/с 1, 15), схеми місця дорожньо-транспортної пригоди (а/с 4), в якій зафіксовані дорожня обстановка, місце розташування транспортного засобу після зіткнення та його механічні пошкодження, рапортом працівника поліції (а/с 3), наявними в матеріалах справи фотоматеріалами (а/с 7-11).

Вважаю, що наведені докази є належними, допустимими та достовірними, оскільки вони здобуті з додержанням процесуальної процедури, не суперечать фактичним обставинам справи і об`єктивно узгоджуються між собою, а їх сукупність є достатньою для прийняття рішення по справі.

Так, відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії ААБ № 111280 від 30.04.2023, складеним уповноваженою на те особою поліцейським взводу № 1 роти № 2 БУПП в Хмельницькій області ДПП сержантом поліції Королівським В.І , ОСОБА_2 порушив пункт 10.9 Правил дорожнього руху України: при здійсненні руху заднім ходом не переконався в безпечності такого руху та скоїв наїзд на «Citroen Berlingo», номерний знак НОМЕР_2 .

Окрім того, протоколом серії ААД №406961 від 30.04.2023 зафіксовано порушення ОСОБА_2 пункту 2.10 «а» Правил дорожнього руху України: залишення місця пригоди після скоєння ДТП.

Згідно з пунктом 10.9 ПДР України, під час руху транспортного засобу заднім ходом водій не повинен створювати небезпеки чи перешкод іншим учасникам руху. Для забезпечення безпеки руху він у разі потреби повинен звернутися за допомогою до інших осіб.

Пунктом 2.10 «а» ПДР України встановлено, що в разі причетності до дорожньо-транспортної пригоди водій зобов`язаний негайно зупинити транспортний засіб і залишатися на місці пригоди.

Згідно зі статтею 122-4 КУпАП, адміністративним правопорушенням є залишення водіями транспортних засобів, іншими учасниками дорожнього руху на порушення встановлених правил місця дорожньо-транспортної пригоди, до якої вони причетні.

Статтею 124 КУпАП передбачена відповідальність за порушення учасниками дорожнього руху правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортних засобів, вантажу, автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів, дорожніх споруд чи іншого майна.

Об`єктивна сторона цього правопорушення виражається у порушенні учасниками дорожнього руху правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортних засобів, вантажу, автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів, дорожніх споруд чи іншого майна (матеріальний склад). Суб`єктивна сторона правопорушення визначається ставленням до наслідків і характеризується наявністю вини у формі умислу або необережності. Тобто, об`єктивна сторона даного правопорушення передбачає обов`язкове спричинення пошкодження транспортних засобів, вантажу, автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів, дорожніх споруд чи іншого майна, то додатковим обов`язковим об`єктом даного виду правопорушення є також суспільні відносини у сфері власності. Умовами настання адміністративної відповідальності є наявний причинний зв`язок між порушенням правил дорожнього руху та настанням наслідків у вигляді майнової шкоди.

Протокол про адміністративне правопорушення серії ААБ № 111280 від 30 квітня 2023 року має доказову силу лише у сукупності з іншими доказами, які дозволяють дійти беззаперечного висновку про винуватість особи, відносно якої складено протокол.

Таким чином, проаналізувавши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, схему місця ДТП, надані письмові пояснення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , додані фотоматеріали, допитавши в судовому засіданні потерпілу ОСОБА_1 , яка підтвердила суду ті фактичні обставини, які викладені в протоколах про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності, суд першої інстанції дійшов мотивованого та обґрунтованого висновку щодо наявності у діях ОСОБА_2 складу адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП, оскільки водій ОСОБА_2 порушив вимоги 10.9 ПДР України, під час руху транспортного засобу заднім ходом водій не переконався у безпечності такого руху, що призвело до зіткнення з транспортним засобом потерпілої ОСОБА_1 , який отримав механічні ушкодження. Більш того, після скоєного водій ОСОБА_2 поїхав з місця події, що є порушенням пункту 2.10 «а» ПДР України, тим самим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене статтею 122-4 КУпАП.

Враховуючи встановлене, заперечення ОСОБА_2 щодо здійснення зіткнення саме за його участі та припущення, що ОСОБА_1 могла пошкодити транспортний засіб в іншій спосіб, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, спростовуються матеріалами справи та розцінюються судом як тактика захисту особи, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, з метою уникнення такої відповідальності.Відсутність уламків від бампера, інших частин транспортного засобу потерпілої на фото та на місці події, а також неушкодженість транспортного засобу ОСОБА_2 , з його слів, не спростовують висновків про доведеність вини ОСОБА_2 у вчинених правопорушеннях.

Щодо відсутності на схемі ДТП зображення розташування обох транспортних засобів під час дорожньо-транспортної пригоди, напрямків їх руху, змалювання лише транспортного засобу потерпілої, то це безпосередньо пояснюється тим, що ОСОБА_2 поїхав з місця події та на момент прибуття поліцейських його транспортний засіб був відсутній, що й унеможливило зобразити автомобіль ОСОБА_2 на схемі ДТП.

Окрім того, з наданих у судовому засіданні показань потерпілої ОСОБА_1 , то остання не знайома з ОСОБА_2 , а тому підстав для безпричинного звинувачення саме ОСОБА_2 у неї немає. У суду також немає сумнівів щодо наданих пояснень потерпілої, які є логічними, послідовними та цілком узгоджуються з іншими зібраними матеріалами справи.

Отже, треба зазначити, що під час апеляційного перегляду оскаржуваної постанови, апелянтом не наведено переконливих відомостей, які б спростовували висновки суду першої інстанції щодо його винуватості у вчиненні зазначених адміністративних правопорушень.

До того ж проаналізувавши обставини події, роблю висновок, що належне виконання ОСОБА_2 вимог пункту 10.9. ПДР України було його обов`язком та унеможливлювало подію ДТП.

Згідно зі статтею 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року, суди застосовують рішення Європейського суду з прав людини як джерело права. Дотримуючись вимог вищенаведеного закону суд апеляційної інстанції бере до уваги наступну практику Європейського суду з прав людини.

В рішенні Європейського суду з прав людини по справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» від 29.06.2007 р., яке з урахуванням положень статей 8, 9 Конституції України, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є частиною національного законодавства, зазначив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі держави.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях, зокрема, по справам «Кобець проти України» від 14.02.2008, «Берктай проти Туреччини» від 08.02.2001, «Леванте проти Латвії» від 07.11.2002 неодноразово вказує, що оцінюючи докази, суд застосовує принцип доведення «за відсутності розумних підстав для сумніву», що може бути результатом цілої низки ознак або достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою неспростовних презумпцій.

Крім того, Європейський суд з прав людини в своєму рішенні «Ісмаїлов проти Росії» від 06 листопада 2008 року зазначив, що згідно з принципом верховенства права однією з підвалин демократичного суспільства, який закріплений в усіх статтях Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, при розгляді справи та призначенні стягнення потрібно досягти справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, щоб під час відповідного втручання був дотриманий принцип законності і воно не було свавільним, тобто стягнення повинне бути пропорційним, воно має відповідати тяжкості скоєного правопорушення, а також його наслідкам.

Отже, доказів, які б спростовували правильність висновків суду першої інстанції, ОСОБА_2 не надав, не знайдено їх і при апеляційному перегляді постанови судді.

Суддя суду першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність у діях ОСОБА_2 складів адміністративних правопорушень, передбачених статтями 122-4 та 124 КУпАП, правильно визначив вид стягнення у межах, установлених статтею 122-4 КУпАП, як за більш серйозне адміністративне правопорушення з числа вчинених, відповідно до вимог статті 33, 36 КУпАП, у межах передбаченого статтею 38 КУпАП строку.

Враховуючи наведене, апеляційний суд дійшов висновку, що суддя суду першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення щодо порушення ОСОБА_2 пунктів 10.9 та 2.10 а ПДР України, не встановлено порушень судом першої інстанції норм закону, які б слугували підставою для скасування чи зміни постанови суду або скасування призначеного покарання, немає підстав для закриття провадження у справі, отже апеляційна скарга ОСОБА_2 про скасування постанови судді першої інстанції та закриття провадження у справі не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись статтями 285, 294 КУпАП, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу особи, яку притягнуто до адміністративної відповідальності ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Постанову судді Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 23 травня 2023 року, якою ОСОБА_2 визнаний винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених статтями 122-4, 124 КУпАП, та на нього накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі двохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 3400 (три тисячі чотириста) гривень, залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя