ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №317/2593/22 Головуючий в 1 інст. Нікітін В.В.
Провадження №33/807/133/23 Доповідач в 2 інст. Тютюник М.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2 лютого 2023 року місто Запоріжжя

Суддя Запорізького апеляційного суду Тютюник М.С., за участю ОСОБА_1 , розглянувши в залі Запорізького апеляційного суду у відкритому судовому засіданні справу про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Запорізького районного суду Запорізької області від 04 листопада 2022року, якою

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, не працюючого, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1

визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП та на нього накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 170 грн, стягнуто судовий збір.

Згідно відомостей зазначених у протоколі про адміністративне правопорушення, 24.10.2022 року близько 19-30 год. ОСОБА_1 , перебуваючи в стані сильного душевного хвилювання, знаходячись за адресою: АДРЕСА_2 , вчинив домашнє насильство тобто умисні дії фізичного та психологічного характеру відносно ОСОБА_2 , а саме висловлювався нецензурною лайкою, погрожував фізичною розправою, внаслідок чого могла бути завдана шкода психологічному та фізичному здоров`ю ОСОБА_2 .

Не погоджуючись з вказаною постановою суду першої інстанції, ОСОБА_1 звернувся до апеляційного суду з апеляційною скаргою, в якій зазначив, що вказана постанова суду винесена з порушенням норм матеріального та процесуального права, а викладені в постанові висновки суду, не відповідають фактичним обставинам справи. Вказує, що судом не був повідомлений належним чином про час, місце та дату судового засідання, що позбавило його належним чином захистити свої права, висловити свою позицію по справі та надати документи на підтвердження своїх доводів. Зазначає, що не погоджується з висновками суду щодо підтвердження його вини матеріалами справи, оскільки із відповідним матеріалів не можливо встановити ознаки адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст 173-2 КУПАП. Крім того вказує, що особи які надавали пояснення при складанні протоколу в суді не допитувалися, тому докази для притягнення його до адміністративної відповідальності відсутні. Звертає увагу, що судом при накладенні адміністративного стягнення не враховано, що він є пенсіонером, підполковником запасу, учасником бойових дій, а також, що всі ці обставини є підставою для звільнення його від сплати судового збору. Таким чином, вважає, що його вина у вчиненні адміністративного правопорушення не підтверджена наявними доказами.

Просить постанову судді Запорізького районного суду Запорізької області від 04 листопада 2022року скасувати, провадження у справі закрити у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення ОСОБА_1 на підтримку доводів апеляції, перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи про адміністративне правопорушення, вважаю, що апеляційна скарга підлягає задоволенню у зв`язку з наступним.

Відповідаючи на доводи апелянта щодо порушення судом вимог ст. 268 КУпАП через не повідомлення його про розгляд справи, апеляційний суд виходить із наступного.

Так, ОСОБА_1 було відомо про наявність у провадженні Запорізького районного суду Запорізької області справи про адміністративне правопорушення відносно неї за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, та останній був завчасно повідомлений про розгляд справи 4 листопада 2022 р., що підтверджується заявою ОСОБА_1 про отримання судових повісток в електронному вигляді (а.с.8), довідкою про доставку SMS (а.с. 14) на номер мобільного телефону НОМЕР_1 , який зазначений у протоколі та письмових поясненнях ОСОБА_1 .

Отже, суд першої інстанції, переконавшись про належне повідомлення особи, яка притягується до адміністративної відповідальності про розгляд справи 4 листопада 2022 р. розглянув справу без участі ОСОБА_1 , що не суперечить вимогам ст. 268 КУпАП.

Між тим, заслуговують на увагу інші доводи апеляційної скарги та пояснення ОСОБА_1 при апеляційному розгляді.

Відповідно до вимог ст. ст. 245, 251, 252, 280 КУпАП, суд зобов`язаний повно, всебічно та об`єктивно з`ясувати всі обставини справи, встановити чи було вчинене адміністративне правопорушення та чи винна особа у його вчиненні, дослідити наявні у справі докази, дати їм належну правову оцінку і в залежності від встановленого, прийняти законне, обґрунтоване і вмотивоване рішення.

Проте, суд першої інстанції відповідно до вимог ст.280 КУпАП в достатній мірі не з`ясував винуватість ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП, та в постанові не навів об`єктивних даних, на яких ґрунтується висновок про наявність в його діях складу адміністративного правопорушення.

Всупереч вимогам ст. 283 КУпАП постанова судді не містить основних обов`язкових елементів, наявність яких свідчить про повноту і об`єктивність з`ясування всіх обставин справи.

Приписами ч. 1 ст. 173-2 КУпАП передбачена відповідальність за вчинення насильства в сім`ї, яке, у відповідності з даною статтею, проявляється в умисному вчиненні будь-яких дій фізичного, психологічного чи економічного характеру, внаслідок чого могла бути чи була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого.

Об`єктом цього правопорушення є суспільні відносини у сфері захисту прав громадян.

Об`єктивна сторона правопорушення, передбаченого зазначеною статтею, полягає в умисному вчиненні будь-яких з зазначених в диспозиції дій, та передбачає існування обов`язкової ознаки - можливість настання чи настання фізичної чи психологічної шкоди, яка була чи могла бути завдана потерпілому.

Суб`єктивна сторона правопорушення характеризується наявністю вини у формі умислу.

Для встановлення події правопорушення, зазначеного у ч.1ст.173-2 КУпАП, необхідно з`ясувати чи дійсно особа, яка притягується до адміністративної відповідальності, вчинила домашнє насильство.

Згідно із п. 3 ч. 1 статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Пунктами 4, 7 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання поширюється на таких осіб: мати (батько) або діти одного з подружжя (колишнього подружжя) та інший з подружжя (колишнього подружжя); батьки (мати, батько) і дитина (діти).

Нормами зазначеного закону визначено, що психологічним насильством є така форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Таким чином, самі по собі, зокрема, нецензурні висловлювання чи словесні образи не формують собою домашнє насильство та утворюють склад адміністративного правопорушення у тому випадку, коли такі дії спрямовані на обмеження волевиявлення особи, якщо такі дії викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Крім того, системний аналіз існуючого національного та міжнародного законодавства свідчить про те, що домашнє насильство істотно відрізняється від звичайних конфліктних відносин, оскільки має певні ознаки та характеризується тим, що особа яка застосовує домашнє насильство, маючи значну перевагу в своїх можливостях, діє умисно з наміром досягти бажаного результату, який полягає у заподіянні шкоди потерпілому шляхом порушення його прав і свобод.

В той час, як під конфліктом необхідно розуміти такий стан взаємовідносин, який характеризується наявністю зіткнення протилежних інтересів і поглядів, напруження і крайнє загострення суперечностей, що може призвести до активних дій, ускладнень, боротьби, що супроводжуються складними колізіями; ситуація, в якій кожна зі сторін намагається зайняти позицію несумісну з інтересами іншої сторони.

Виникнення конфлікту залежить не лише від об`єктивних причин але й від суб`єктивних факторів, до яких необхідно віднести власні уявлення учасників конфлікту про себе, свої потреби, мотиви, життєві цінності та ставлення до іншої сторони конфлікту.

Як вбачається зі змісту протоколу про адміністративне правопорушення, ОСОБА_1 24.10.2022 року близько 19-30 год. перебуваючи в стані сильного душевного хвилювання, знаходячись за адресою: АДРЕСА_2 , вчинив домашнє насильство тобто умисні дії фізичного та психологічного характеру відносно ОСОБА_2 , а саме висловлювався нецензурною лайкою, погрожував фізичною розправою, внаслідок чого могла бути завдана шкода психологічному та фізичному здоров`ю ОСОБА_2 .

У письмових пояснень ОСОБА_1 зазначив, що прийшов син і почав його лаяти стосовно того, що він не вимикає світло, відчинені двері та безлад у будинку. Потім син почав його ображати, погрожував фізичною розправою, нецензурно виражався. На що він вказав сину зібрати речі і покинути його будинок.

У письмових поясненнях потерпілий ОСОБА_2 , який є сином ОСОБА_1 , вказав, що його батько поводить себе буйно, на його зауваження буйно реагував, ліз битися. При цьому, ОСОБА_1 перебував у психіатричній лікарні, а за повідомленнями сусідів, він ходить по ночам.

Потерпілий просив працівників поліції помістити батька на примусове лікування.

При цьому місцевий суд, письмові пояснення учасників справи не проаналізував у контексті висунутих ОСОБА_1 у відповідному протоколі обставин та залишив поза увагою викладену у протоколі фабулу адміністративного правопорушення, яка не відображає всіх істотних ознак складу правопорушення.

Так, як сам ОСОБА_1 , так і його син - ОСОБА_2 повідомили про наявність конфлікту, що за наведених ними обставин, не вказує на вчинення з боку ОСОБА_1 саме домашнього насильства.

Отже, в даному протоколі не розкрито об`єктивну сторону адміністративного правопорушення за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, яка передбачає відповідальність за вчинення насильства в сім`ї, тобто умисне вчинення будь-яких дій фізичного, психологічного чи економічного характеру (застосування фізичного насильства, що не завдало фізичного болю і не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи чи переслідування, позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна або коштів, на які потерпілий має передбачене законом право, тощо), внаслідок чого могла бути чи була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого.

Більш того, з матеріалів справи не вбачається і умислу ОСОБА_1 на вчинення інкримінованого правопорушення, як обов`язкової складової частини адміністративного правопорушення, передбаченого ч. ч. 1 ст. 173-2 КУпАП. Сам протокол містить вказівку на вчинення ОСОБА_1 наведених дій у стані сильного душевного хвилювання.

Потерпілий ОСОБА_2 про насильство в сім`ї чи настання його наслідків не вказував, а лише просив працівників поліції помістити батька на примусове лікування, оскільки останній вже перебував на лікуванні у спеціалізованому закладі, що додатково не свідчить на користь висновку про наявність, як обов`язкової умови, умислу у діях ОСОБА_1 на вчинення інкримінованих дій.

Отже, обставини описані у протоколі, не дозволяють зробити висновок про наявність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1ст. 173-2 КУпАП, оскільки в ньому відсутні як об`єктивна так і суб`єктивна сторони правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, що прямо суперечить принципу правової визначеності.

Особа, уповноважена складати протокол, належним чином не виклала суть вчиненого ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, що призвело до неконкретності змісту зазначеного протоколу.

Суд першої інстанції на вказане порушення вимог закону уваги не звернув.

З огляду на те, що протокол про адміністративне правопорушення є документом, який офіційно засвідчує факт вчинення особою неправомірних дій і є одним із джерел доказів та підставою подальшого провадження у справі, апеляційний суд вважає, що складений стосовно ОСОБА_1 протокол не може бути визнаний належним та допустимим доказом наявності в її діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1ст. 173-2 КУпАП.

Сам по собі протокол про адміністративне правопорушення без підтвердження іншими належними та допустимими доказами не є достатнім та беззаперечним доказом на доведення вини особи у вчиненні правопорушення.

Обставини, які зазначені посадовими особами у протоколі про адміністративне правопорушення повинні узгоджуватись з іншими доказами у справі, тоді вони можуть бути визнані судом достовірними та достатніми для висновку про винуватість особи в тому чи іншому правопорушенні.

Отже, встановлені при апеляційному розгляді справи про адміністративне правопорушення обставини не переконують суд у наявності у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.173-2 КУпАП.

Відповідно до ст.7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ч.2 ст. 7 КУпАП провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюються на основі суворого додержання законності.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю у разі відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

У зв`язку з вищевикладеними обставинами, здійснюючи перегляд постанови місцевого суду, прийняте рішення у справі не можна визнати законним та обґрунтованим, у зв`язку з чим воно підлягає скасуванню, а справа закриттю за відсутністю складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, задовольнивши таким чином апеляційну скаргу.

На підставі наведеного та керуючись ст. 294 КУпАП, суддя

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Постанову судді Запорізького районного суду Запорізької області від 04 листопада 2022року, якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності, передбаченої ч. 1 ст. 173-2 КУпАП скасувати. а провадження по справі закрити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП за відсутності складу адміністративного правопорушення.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною, й оскарженню не підлягає.

Суддя Запорізького

апеляційного суду М.С. Тютюник

Дата документу Справа № 317/2593/22