Справа № 488/1861/23
Провадження № 3/488/712/23
ПОСТАНОВА

06.09.2023 року Суддя Корабельного районного суду м. Миколаєва Головіна Т.М., розглянувши матеріали про притягнення до адміністративної відповідальності відносно:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер картки платника податків НОМЕР_1 , уродженця м. Миколаєва, громадянина України, працюючого водієм ТОВ «МГЗ», мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , який раніше до адміністративної відповідальності не притягувався, -

за скоєння адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 130 КУпАП,

В С Т А Н О В И В:

Згідно протоколу про адміністративне правопорушення, 02.06.2023 року о 01 годині 50 хвилин водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом автомобілем Mazda 626, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 в м. Миколаєві по пр. Богоявленському в районі будинку № 283, з явними ознаками алкогольного сп`яніння (запах алкоголю з порожнини рота, почервоніння обличчя, виражене тремтіння пальців рук). Результат огляду за допомогою газоаналізатору Drager склав 0,71 % проміле алкоголю в крові, водій з результатом погодився, чим порушив п. 2.9 а ПДР України та вчинив правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП.

У судовому засіданні ОСОБА_1 провину не визнав, суду пояснив, що 02.06.2023 року о 01 годині 50 хвилин він був зупинений працівниками поліції по проспекту Богоявленському. Поліцейський, не представившись, запитав у нього, чи вживав він алкоголь. Він сказав, що вжив пляшку пива ще вдень, після роботи, близько 16 години, тому зараз ознак сп`яніння він не має, є тверезим. Зазначає, що йому не було роз`яснено його прав, зокрема не роз`яснено сутність процедури проходження огляду на стан сп`яніння та наслідки складання протоколу за ст.130 КупАП, оскільки працівник поліції запропонував йому продути алкотестер, ніяких прав йому не роз`яснивши, ознаки сп`яніння не називали; роз`яснили виключно його право пройти огляд на стан сп`яніння на місці або у медичному закладі, на що він погодився пройти огляд на місці. Після того, як він продув алкотестер, який показав 0,71 % проміле алкоголю в крові, йому не було роз`яснено його право не погодитися з результатами тесту, та пройти огляд на стан сп`яніння в медичній установі, що свідчить про порушення процедури, передбаченої ст.266 КупАП. Якби він був обізнаний про своє таке право, то неодмінно ним скористався та проїхав до медичного закладу для спростування результатів Драгеру.

Перевіривши наведені ОСОБА_1 доводи, та вивчивши матеріали справи про адміністративне правопорушення, суд приходить до наступних висновків.

Згідно із пунктом 2.9 (а) Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001р. № 1306 (далі Правила), водієві забороняється керувати транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції (пункт 2.5 Правил).

Невиконання вказаних правил утворюють склад правопорушень, передбачених ч. 1 статті 130 КУпАП.

Так, згідно ч. 1 ст.130КУпАП адміністративним правопорушенням є керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також передача керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, а так само відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Згідно «критеріїв Енгеля», сформованих Європейським судом з прав людини у справі «Енгель та інші проти Нідерландів» (1976 рік), критеріями для визначення поняття «кримінальне обвинувачення» є: критерій національного права (чи підпадає певне протиправне діяння під ознаки злочину згідно з національними нормами); критерій кола адресатів (якщо відповідальність поширюється на невизначене коло осіб, то правопорушення підлягає кваліфікації як кримінальне); критерій мети та тяжкості наслідків (у випадку, якщо у санкції наявний саме елемент покарання, а передбачені санкції є достатньо суворими, скоєне правопорушення розглядається за природою кримінального злочину).

Європейський Суд з прав людини у рішенні «Шмауцер (Schmautzer) проти Австрії» від 23 жовтня 1995 року зазначив, що дорожньо-транспортні правопорушення, за які може бути накладено стягнення у виді штрафу чи обмеження у користуванні водійськими правами, підпадають під визначення «кримінального обвинувачення». Позбавлення прав на управління транспортним засобом також розглядається Європейським Судом кримінально-правовою санкцією, оскільки «право керувати автомобілем є дуже корисним в щоденному житті і для здійснення діяльності» (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Маліге проти Франції» від 23 вересня 1998).

Системний аналіз норм ст. 130 КУпАП України, відповідальність за якою поширюється на невизначене коло осіб та передбачає накладення стягнення у виді штрафу та обмеження у користуванні водійськими правами, дозволяє дійти до висновку, що за своєю суттю це є кримінальним порушенням /обвинуваченням/.

При цьому, кваліфікація порушення/обвинувачення як «кримінального», дає особі додаткові гарантії, які передбачені Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, у тому числі обов`язок довести вину особи, який передбачений ч. 2 ст. 6 Конвенції, та заборона подвійного притягнення до відповідальності за одне порушення (ст. 4 Протоколу 7 до Конвенції).

Статтею 62 Конституції України встановлено, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.

Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Відповідно до положень статті 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням не інакше як на підставах та у порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом (частини 1-3 ст. 7 КУпАП).

Згідно із ст. 245 КУпАП завданнями провадження у справах про адміністративне правопорушення є своєчасне, повне і об`єктивне з`ясування всіх обставин справи, вирішення її в точній відповідності із законом.

Відповідно до вимог ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинене правопорушення, чи винна особа у його вчиненні, чи підлягає вона відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують чи обтяжують відповідальність, чи заподіяно матеріальну шкоду, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно зі ст. 252 КУпАП, орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Відповідно до частин 1, 2 статті 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Пункт 2.5 ПДР України дійсно зобов`язує водія на вимогу працівника поліції пройти в установленому порядку медичний огляд для визначення стану алкогольного сп`яніння, впливу наркотичних чи токсичних речовин.

Проте, слід зазначити, що відповідальність за вказаною нормою закону настає лише у випадку дотримання встановленого законом порядку та процедури проведення огляду.

З огляду на вимоги вищевказаних Положення та Інструкції, а також ч.2 та ч.3 ст.266 КУпАП, особа, відносно якої проводиться огляд, має отримати повну інформацію щодо порядку проведення вище вказаного огляду (зокрема можливості пройти огляд на місці зупинки за допомогою спеціальних технічних засобів або у медичній установі, у разі не згоди пройти огляд на місці зупинки та право пройти огляд у медичній установі, у разі незгоди з результатом огляду), та маючи повну інформацію відповідно скористатися своїм правом. Не маючи відповідної інформації, особа позбавлена можливості діяти у спосіб, що може підтвердити відсутність правопорушення, тобто фактично порушення процедури проведення огляду є порушенням права на захист, що в свою чергу тягне недопустимість зібраних з порушенням такого права доказів (п.3 ч.2 ст.87 КПК України).

Як слідує з показань ОСОБА_1 , наданими суду, та що повністю узгоджується з відеозаписом з нагрудної камери, доданої до протоколу, водію ОСОБА_1 було роз`яснено можливість пройти огляд на стан сп`яніння на місці зупинки, або в медичному закладі, на що ОСОБА_1 скористався своїм правом на проходження огляду на місці зупинки. Права відмовитися від проходження такого огляду, чи не погодитися з його результатами - у зв`язку із чим пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння в медичній установі, водію роз`яснено не було.

Після проходження огляду на місці зупинки, проведеного поліцейським за допомогою спеціального технічного засобу, водію констатовано його перебування у стані алкогольного сп`яніння та про подальше складання відносно нього протоколу про адміністративне правопорушення за ч.1 ст.130 КУпАП, проте, знов таки, не роз`яснено його право не погодитись із даним оглядом та вимагати пройти огляд у медичній установі.

При цьому, суд приймає до уваги доводи ОСОБА_1 , що на запитання співробітника поліції, чи потрібно їхати до медичного закладу, останній відповів заперечно, оскільки розумів лише про існування у нього права пройти огляд чи-то на місці, чи-то в медичному закладі, одним з яких він вже скористався, оскільки дійсно інших прав ОСОБА_1 , відповідно до відеозапису, роз`яснено не було.

Таким чином, дії працівника поліції, на думку суду, не можна розцінити як надання ОСОБА_1 повної інформації щодо порядку проведення медичного огляду для визначення стану алкогольного сп`яніння, оскільки водію не було альтернативно запропоновано можливість не погодитися з результатами проведеного огляду і наслідки таких дій у вигляді оскарження результатів огляду у медичному закладі.

Також, суд зважає і на те, що на відеозаписі не зафіксовано ознак алкогольного сп`яніння у водія ОСОБА_1 , його поведінка, мова адекватна, відповідає обстановці.

Європейський суд з прав людини у рішеннях від 07.11.2002 року по справі "Лавентес проти Латвії" та від 08.02.2011 року по справі "Берктай проти Туреччини" наголосив, що оцінюючи докази, суд застосовує принцип доведення "за відсутності розумних підстав для сумніву, що може бути результатом цілої низки ознак або достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою неспростовних презумцій".

Пунктом 43 рішення Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ) від 14 лютого 2008 року у справі «Кобець проти України» (з відсиланням на первісне визначення цього принципу у справі «Авшар проти Туреччини» (Avsar v. Turkey, п. 282) також визначено, що доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість особи доведено поза розумним сумнівом.

Окрім цього, згідно з рішенням Конституційного суду України від 22 грудня 2010 року N 23-рп/2010, яке є обов`язковим до виконання на території України, фактичні дані або будь-які інші докази, одержані в незаконний спосіб, а саме: з порушенням конституційних прав і свобод людини і громадянина; з порушенням встановлених законом порядку, засобів, джерел отримання фактичних даних; не уповноваженою на те особою тощо, є неналежними доказами.

Встановлені судом фактичні обставини є істотним порушенням встановленої законом (ч.3 ст.266 КУпАП) процедури огляду водія на стан сп`яніння, що має наслідком її недійсність (ч.5 ст.266 КУпАП)

Суд не має права за своєю ініціативою збирати додаткові докази винуватості особи.

Не спростовує такий висновок і підписання ОСОБА_1 протоколу про адміністративне правопорушення від 02 червня 2023 року без заперечень викладених у протоколі обставин, оскільки як вбачається з відеозапису, ОСОБА_1 підписав його не читаючи, в тих місцях, на які йому вказали працівники поліції, а зачитаний працівниками поліції протокол був йому виключно в частині керування ним транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння.

Знайшли своє підтвердження під час розгляду справи також посилання ОСОБА_1 щодо нероз`яснення його прав в ході оформлення відносно нього матеріалів про адмін. правопорушення, оскільки як вбачається із відеозапису здійсненого під час складання протоколу, працівники поліції лише вказували ОСОБА_1 де поставити підпис, жодним чином не цитуючи його прав, передбачених ст.63 Конституції України та ст.268 КупАП України..

За такого, до даних, зазначених в протоколі про адміністративне правопорушення, як до доказу в розумінні ст. 251 КУпАП, з урахуванням зазначених вище обставин, суд відноситься критично.

Складений за таких обставин протокол про адміністративне правопорушення та викладені в ньому обставини вчинення адміністративного правопорушення, не ґрунтуються на вимогах Закону.

Згідно ст. 9, 247 КпАП Укр аїни, адміністративним правопорушенням визнається винна (умисна або необережна) дія або бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність. Провадження у справі про адміністративне правопорушення не може бути почато, а розпочате підлягає закриттю у разі відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

З аналізу представлених суду доказів, суд приходить до висновку, що в діях ОСОБА_1 відсутній склад адміністративного правопорушення, передбачений ст.130 ч.1 КУпАП, дане провадження підлягає закриттю.

Керуючись ст.9 , ст. 130 , п. 1 ст. 247 КпАП України, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративну справу відносно ОСОБА_1 за ч. 1 ст.130 КУпАП - закрити за відсутності складу адміністративного правопорушення.

На постанову може бути подано апеляційну скаргу до Миколаївського апеляційного суду через Корабельний районний суд міста Миколаєва протягом десяти днів з дня її винесення.

Суддя Т.М. Головіна