Справа 350/1432/22
Номер провадження 3/350/7/2023
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 січня 2023 року селище Рожнятів

Суддя Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області Сокирко Л.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали, які надійшли від відділення поліції № 2 (селище Рожнятів) Калуського районного відділу поліції ГУНП в Івано-Франківській області про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , жителя АДРЕСА_1 ; непрацюючого; РНОКПП невідомий;

за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення,

в с т а н о в и л а:

Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії ААД № 118859 складеного 20 листопада 2022 року відносно ОСОБА_1 , 20 листопада 2022 року о 00 год. 28 хв. у селі Сливки по вулиці Центральна водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом марки «Volvo ХС60» номерний знак НОМЕР_1 з явними ознаками алкогольного сп`яніння: запах алкоголю з порожнини рота, порушення координації рухів, почервоніння очей. Від проходження огляду на місці зупинки за допомогою газоаналізатора «Alcotest Drager 6810» та від проходження медичного огляду в лікувальному медичному закладі відмовився, чим порушив вимоги п. 2.5 Правил дорожнього руху, за що передбачена відповідальність частиною першою статті 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

ОСОБА_1 в судове засідання не прибув, однак 17 січеня 2023 року спрямував до суду клопотання, у якому просить закрити провадження у цій справі за відсутністю у його діях складу адміністративного правопорушення на підставі пункту 1 статті 247 Кодексу України про адміністративні правопорушення, а справу розглянути у його відсутності. У клопотанні зазначив, що 20 листопада 2022 року близько 00 год. 30 хв. у селі Сливки його безпідставно зупинили працівники поліції. Вважає, що факт його зупинки є незаконним. В ході спілкування поліцейський запропонував йому пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння на місці зупинки автомобіля, на що він відмовився. Після цього поліцейський запитав чи готовий він проїхати у лікувальний заклад, однак він не міг визначитись одразу, що йому робити і яку відповідь дати, бо поліцейський чітко не формулював свої вимоги, зокрема пропонував пройти огляд спочатку на місці зупинки, а згодом у лікарні, дещо згодом знову на місці, а потім знову у лікарні. У подальшому він відмовився їхати у лікарню, оскільки поліцейський не роз`яснив йому для чого такий огляд потрібний, які наслідки передбачені за результатами проходження такого огляду або у разі відмови від нього, і взагалі вимоги як такої не було. Далі поліцейський сказав, що іде складати протокол, а він в цей час зателефонував своєму товаришу, який пояснив йому процедуру проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння та наслідки за результатами відмови від такого огляду. Будучи проінформованим, яка відповідальність йому загрожує, він одразу ж підійшов до поліцейського, який ще не почав складати протокол та вимагав, щоб йому забезпечили проходження огляду стан сп`яніння у найближчому лікувальному закладі. Поліцейський відмовив у його вимозі, оскільки сказав, що вже пізно про це говорити, бо він починає складати протокол.

Також ОСОБА_1 ствердив, що поліцейський не роз`яснив, які він має права на місці складення протоколу. Після того, як поліцейський склав протокол, він сів за кермо і поїхав додому. Крім того, вказав, що свою вину у вчиненні інкримінованого йому правопорушенні він не визнає, оскільки транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння він не керував та бажав пройти огляд на відповідний стан сп`яніння у медичному закладі.

Вивчивши матеріали справи про адміністративне правопорушення, оцінивши всі докази, що ґрунтуються на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, приходжу до висновку, що в діях ОСОБА_1 відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення, враховуючи наступне.

Відповідно до частин другої та третьої статті 62 Конституції України, ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

При цьому, Європейський Суд з прав людини у справі «Аллене де Рібермон проти Франції» вказав, що сфера застосування принципу презумпції невинуватості є значно ширшою: він обов`язковий не лише для кримінального суду, який вирішує питання про обґрунтованість обвинувачення, а й для всіх інших органів держави.

Для того, щоб особа була притягнута до адміністративної відповідальності, необхідно довести наявність в її діях (бездіяльності) складу та події адміністративного правопорушення.

Стандарт доведення вини «поза розумним сумнівом» означає, що при доведенні винуватості особи не повинно залишатися жодного «розумного сумніву» в цьому, тоді як наявність такого «розумного сумніву» у винуватості особи є підставою для його виправдання.

Отже, в силу принципу презумпції невинуватості, діючого при розгляді справ про адміністративні правопорушення, всі сумніви у винності особи, що притягується до адміністративної відповідальності, тлумачаться на її користь, а недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості.

Відповідно до положень статті 251 Кодексу України про адміністративні правопорушення доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема, протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків. Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Оцінка доказів, відповідно до статті 252 Кодексу України про адміністративні правопоушення відбувається за внутрішнім переконанням особи, що приймає рішення, та ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному досліджені всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом та правосвідомістю, а жодний доказ не має наперед встановленої сили.

Відповідно до статті 280 Кодексу України про адміністративні правопорушення орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідальність за частиною першою статті 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення наступає за керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а так само в разі відмови особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння.

Об`єктом вказаного правопорушення є суспільні відносити у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху.

Об`єктивна сторона адміністративного правопорушення знаходить свій прояв у дії чи бездіяльності, що заборонені адміністративним правом. У багатьох випадках вона залежить від місця, часу, обставин і способу скоєння адміністративного правопорушення, а також від причинного зв`язку між діянням і шкідливими наслідками цього діяння, вчинення протиправного діяння в минулому, його системності. Законодавство про адміністративні правопорушення охоплює саме ці елементи змісту об`єктивної сторони адміністративного правопорушення.

Щодо об`єктивної сторони правопорушення, передбаченого частиною першою статті 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення, визначені склади об`єктивної сторони даного правопорушення полягають у: керуванні транспортними засобами особами в стані алкогольного сп`яніння; керуванні транспортним засобом в стані наркотичного сп`яніння; керуванні транспортним засобом в стані іншого сп`яніння; керуванні транспортним засобом під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції; передачі керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння; передачі керування транспортним засобом особі, яка перебуває під впливом таких лікарських препаратів; відмові особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Суб`єкт вчинення адміністративного правопорушення передбаченого частиною першою статті 130 Кодексу України про адміністративні праовпорушення, спеціальний водій, тобто особа, яка керувала транспортним засобом в стані сп`яніння або відмовилась від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного сп`яніння, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції.

За змістом п. 1.10 Правил дорожнього руху водій це особа, яка керує транспортним засобом і має посвідчення відповідної категорії.

Згідно п. 27 Постанови Пленуму Верховного суду України від 23 грудня 2005 року № 4 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, також про адміністративні правопорушення на транспорті», керування транспортним засобом слід розуміти як виконання функцій водія під час руху такого засобу.

Суб`єктивна сторона даного правопорушення визначається ставленням до наслідків і характеризується наявністю вини у формі умислу.

Дії ОСОБА_1 кваліфіковані поліцейським за частиною першою статті 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення на підставі п.2.5 Правил дорожнього руху. Відповідно до п.2.5 цих Правил, водій повинен на вимогу працівника поліції пройти в установленому порядку медичний огляд для визначення стану алкогольного сп`яніння, впливу наркотичних чи токсичних речовин.

Відповідно до вимог п. 2.9 Правил дорожнього руху водієві забороняється керувати транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння або перебуваючи під впливом наркотичних чи токсичних речовин.

З вищевикладених приписів чинного законодавства України вбачається, що відповідальність за частиною першою статті 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення наступає за керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а так само в разі відмови особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив, що ОСОБА_1 керував транспортним засобом «Volvo XC60» номерний знак НОМЕР_2 , що також особисто підтвердив ОСОБА_2 у поданому до суду клопотанні, а тому він може бути суб`єктом інкримінованого йому адміністративного правопорушення, передбаченого чатиною першою статті 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Суд звертає увагу, що порядок проведення огляду на стан сп`яніння визначений статтею 266 Кодексу України про адміністративні правопорушення, положеннями Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, яка затверджена наказ Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства охорони здоров`я України 9 листопада 2015 року №1452/735, а також Порядком направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, і проведення такого огляду, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17 грудня 2008 року № 1103.

Отже законодавство чітко регламентує огляд водія для визначення стану сп`яніння, дотримання визначеної процедури та порядку якого є однією з підстав для притягнення особи до відповідальності за частиною першою статті 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Відповідно до статті 266 Кодексу України про адміністративні правопорушення особи, які керують транспортними засобами, річковими, морськими або маломірними суднами і щодо яких є підстави вважати, що вони перебувають у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, підлягають відстороненню від керування цими транспортними засобами, річковими, морськими або маломірними суднами та оглядові на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції.

Огляд водія (судноводія) на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, проводиться поліцейським з використанням спеціальних технічних засобів. Під час проведення огляду осіб поліцейський застосовує технічні засоби відеозапису, а в разі неможливості застосування таких засобів огляд проводиться у присутності двох свідків. Матеріали відеозапису обов`язково долучаються до протоколу про адміністративне правопорушення.

У разі незгоди водія (судноводія) на проведення огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують його увагу та швидкість реакції, поліцейським з використанням спеціальних технічних засобів або в разі незгоди з його результатами огляд проводиться в закладах охорони здоров`я. Перелік закладів охорони здоров`я, яким надається право проведення огляду особи на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують її увагу та швидкість реакції, затверджується управліннями охорони здоров`я місцевих державних адміністрацій. Проведення огляду осіб на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, в інших закладах забороняється.

Направлення особи для огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують її увагу та швидкість реакції, і проведення такого огляду здійснюються в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Разом з тим, відповідно до п.9 розділу ІІ Інструкції, з метою забезпечення достовірності результатів огляду водіїв транспортних засобів, які мають бути оглянуті в закладах охорони здоров`я, поліцейський забезпечує доставку цих осіб до найближчого закладу охорони здоров`я не пізніше ніж протягом двох годин з моменту виявлення підстав для його проведення.

Таке ж положення передбачено і пунктом 7 Порядку.

З вищезазначених приписів чинного законодавства України вбачається, що працівники поліції, встановивши факт керування автомобілем особою, в якої наявні ознаки алкогольного сп`яніння, дотримуючись встановленого законом порядку, повинні запропонувати водію пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу за допомогою спеціального технічного засобу. У разі незгоди водія або із результатами огляду або на проведення зазначеного огляду поліцейським, такий огляд повинен бути проведений в закладі охорони здоров`я. При цьому, час протягом якого поліцейський повинен забезпечити водія до медичного закладу становить дві години.

У поданому до суду клопотанні ОСОБА_1 зазначив, що він відмовився пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння на місці зупинки автомобіля. Також ОСОБА_1 ствердив, що він відмовився їхати у лікарню, оскільки поліцейський не роз`яснив йому для чого потрібно проходити такий огляд, які наслідки передбачені за результатами проходження такого огляду або у разі відмови від нього. При цьому, поліцейський не вимагав про проходження такого огляду, а тільки питався, чи він буде це робити.

На підтвердження винуватості ОСОБА_1 суду було надано протокол про адміністративне правопорушення за частиною першою статті 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення серії ААД № 118859 від 20 листопада (а.с. 1), акт огляду на стан алкогольного сп`яніння з використанням спеціальних технічних засобів (а.с. 3), направлення на огляд водія транспортного засобу з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції (а.с. 4), відеозаписи, які містяться на багатофункціональному цифровому відеодиску, свідоцтво про повірку законодавчо регульованого засобу вимірювальної техніки, а також рапорт працівника поліції.

Так, в протоколі про адміністративне правопорушення, складеному відносно ОСОБА_1 зазначено, що 20 листопада 2022 року о 00 год. 28 хв. у селі Сливки по вулиці Центральна водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом марки «Volvo ХС60» номерний знак НОМЕР_2 з явними ознаками алкогольного сп`яніння: запах алкоголю з порожнини рота, порушення координації рухів, почервоніння очей), від проходження огляду на місці зупинки за допомогою газоаналізатора «Alcotest Drager 6810» та від проходження медичного огляду в лікувальному медичному закладі відмовився.

З акту огляду вбачається, що ОСОБА_1 від проходження огляду відмовився.

У направленні на огляд водія транспортного не зазначено відомостей щодо проходження ОСОБА_1 огляду на стан алкогольного сп`яніння у закладі охорони здоров`я або відмови від проходження такого огляду.

З метою всебічного і об`єктивного дослідження всіх обставин у справі, судом було досліджено відеозаписи, які містяться на багатофункціональному цифровому відеодиску «Alerus DVD-R», на яких зафіксовано розмову поліцейського із особою, відносно якої складено протокол про адміністративне правопорушення.

Так, на відеозаписах під назвою «0000000__0036A» та «0000000__0037A» зафіксовано відмову ОСОБА_1 пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу.

Суд зазначає, що виконати вимогу працівника поліції пройти в установленому порядку медичний огляд для визначення стану алкогольного сп`яніння, впливу наркотичних чи токсичних речовин, є обов`язком кожного водія.

Разом з тим, примусове проведення огляду водія на стан сп`яніння є недопустимим, що надає право особі відмовитись від проходження відповідного огляду. Однак у цьому випадку, відмова від проходження огляду на стан сп`яніння є окремою підставою для притягнення до адміністративної відповідальності незалежно від того тверезий водій чи ні, і відмова пройти огляд фактично прирівнюється до визнання своєї провини.

Далі, на 00 год. 36 хв. відеозапису під назвою «0000000__0037A» зафіксовано, як поліцейський питає у ОСОБА_1 : «У лікувальний заклад їдемо? Їдемо у лікарню?», на що водій йому відповідає: «Я за! А чому ні?».

Проте, як вбачається з цього відеозапису, поліцейський, отримавши від водія відмову пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння на місці зупинки та згоду пройти такий огляд у лікарні, не запропонував водію присісти у службовий автомобіль та разом із патрульними проїхати у медичний заклад, тобто в порушення вимог п.9 розділу ІІ Інструкції та п.7 Порядку не забезпечив одразу ж доставку водія у найближчий заклад охорони здоров`я.

Однак після цього, як вбачається із наступного відеозапису під назвою «0000000__0038A», поліцейський, в порушення приписів статті 266 Кодексу України про адміністративні правопорушення повторно пропонує водію пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння на місці зупинки, достовірно знаючи, що від такого огляду ОСОБА_1 вже відмовився та виявив бажання пройти такий огляд у лікувальному закладі, на що повторно отримує відмову ОСОБА_1 .

Далі поліцейський знову пропонує ОСОБА_1 пройти огляд у медичному закладі, на що останній відмовляється.

Свою відмову від проходження огляду у медичному закладі ОСОБА_1 у поданому клопотанні пояснив тим, що він не міг визначитись одразу, що йому робити і яку відповідь дати, оскільки поліцейський чітко не формулював свої вимоги, не роз`яснив йому для чого такий огляд потрібний, які наслідки передбачені за результатами проходження такого огляду або у разі відмови від нього, а також не вимагав про проходження такого огляду.

Суд звертає увагу, що особа, яка обвинувачується у вчиненні вищевказаного правопорушення повинна користуватися основними гарантіями, які забезпечуються при обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення. Беззаперечним також є той факт, що особа, уповноважена на проведення огляду особи на стан сп`яніння, зобов`язана роз`яснити водію порядок проведення такого огляду та наслідки відмови від його проходження, що у свою чергу забезпечить особі можливість розуміти суть інкримінованого адміністративного правопорушення (пред`явленого обвинувачення) та прийняти рішення про подальше проходження огляду на стан сп`яніння або ж відмову від нього.

При цьому, пунктом 2 розділу 4 Правил етичної поведінки поліцейських передбачено обов`язок поліцейського у відносинах із населенням висловлювати вимоги чи зауваження, що стосуються особи, у ввічливій та переконливій формі.

Однак, з досліджених у судовому засіданні відеозаписів вбачається, що працівником поліції не було чітко, однозначно, а також переконливо та в імперативній формі роз`яснено ОСОБА_1 в чому він обвинувачується, і як дії він має право або повинен зробити в даній ситуації, щоб дотриматись та не порушувати вимог чинного законодавства України. У цьому випадку, формулювання поліцейським вимог про необхідність проходження водієм огляду на стан алкогольного сп`яніння у формі запитань, є недопустимим, оскільки водій не знаючи процедури проведення огляду на стан алкогольного сп`яніння, позбавлений можливості розуміти зі слів поліцейського про необхідність та терміновість виконання його законних вимог.

Враховуючи зазначене, аналізуючи доводи ОСОБА_1 та відеофайли, що містяться на цифровому відеодиску, приходжу до переконання, що працівником патрульної поліції не було чітко, однозначно, а також переконливо та в імперативній формі пред`явлено вимогу до водія ОСОБА_1 пройти в установленому порядку на у закладі охорони здоров`я огляд на стан алкогольного сп`яніння, що свідчить про недотримання поліцейським Правил етичної поведінки та частини другої статті 266 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

У зв`язку з цим, суд дійшов висновку, що у цьому випадку відсутні підстави вважати, що ОСОБА_1 відмовився від встановленого у законом порядку проходження огляду медичного огляду на стан алкогольного сп`яніння у найближчому закладі охорони здоров`я.

Будь-яких інших належних та допустимих доказів на підтвердження винуватості ОСОБА_1 у вчиненні інкримінованого йому адміністративного правопорушення, а саме відмови від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, сп`яніння, до матеріалів справи не додано.

З відеозаписів також вбачається, що направлення на огляд водія транспортного засобу з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції не було складено у присутності ОСОБА_1 , з яким він також не був ознайомлений, що додатково підтверджує ту обставину, що водія вчасно не було повідомлено про лікувальний заклад, у якому він міг пройти вищезазначений огляд. Окрім цього, ОСОБА_1 у своєму клопотанні ствердив, що дізнавшись у свого товариша, яка відповідальність передбачена за частиною першою статті 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення, він одразу пішов до поліцейського, який ще не почав складати протокол та вимагав, щоб йому забезпечили проходження огляду стан сп`яніння у найближчому лікувальному закладі. Проте, поліцейський відмовив у його вимозі, оскільки сказав, що вже пізно про це говорити, бо він починає складати протокол.

Надаючи оцінку таким твердженням ОСОБА_1 , суд дослідивши відеозапис під назвою «0000000__0038A» встановив, що поліцейський, направившись до службового автомобіля, власноручно примусово зупинив ведення відеофіксації за допомогою службової нагрудної відеокамери.

Водночас, частиною 5 розділу ІІ Інструкції із застосування органами та підрозділами поліції технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 18.12.2018 № 1026, чітко визначено, що включення портативного відеореєстратора відбувається з моменту початку виконання службових обов`язків та/або спеціальної поліцейської операції, а відеозйомка ведеться безперервно до її завершення, крім випадків, пов`язаних з виникненням у поліцейського особистого приватного становища (відвідування вбиральні, перерви для приймання їжі тощо). У процесі включення портативного відеореєстратора поліцейський переконується в точності встановлених на пристрої дати та часу.

Окрім цього, відповідно до п.2 ч.1 розділу VII вищезазначеної Інструкції, під час виконання своїх повноважень поліцейським забороняється примусове виключення відеореєстраторів, у тому числі на вимогу сторонніх осіб.

Отже, суд встановив, що поліцейський не дотримався вимог частини п`ятої розділу ІІ, п.2 ч.1 розділу VII вищезазначеної Інструкції. З цієї причини, вищенаведені доводи ОСОБА_1 про те, що він вимагав у поліцейського, щоб йому забезпечили проходження огляду на стан сп`яніння у найближчому лікувальному закладі, однак йому такої можливості не було забезпечено, з огляду на принцип презумпції невинуватості, не знаходять свого спростування, оскільки на переглянутих відеозаписах такі факти не зафіксовані.

При цьому, суд звертає увагу на те, що рапорт працівника поліції, який доданий до матеріалів справи про адміністративне правопорушення за своїм правовим змістом є службовим документом, яким поліцейський інформує начальника ВП № 2 (селище Рожнятів) Калуського РВП ГУНП в Івано-Франківській області про законність своїх дій. Враховуючи, що дані рапорту прямо не підтверджують винуватість ОСОБА_1 в інкримінованому йому адміністративному правопорушенні, передбаченому частиною першою статті 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення, а також не узгоджуються з іншими належними доказами в розумінні статті 251 Кодексу України про адміністратвині правопорушення, суд вважає такий рапорт неналежним та недопустимим доказом винуватості останнього.

Підсумовуючи зазначене, суд приходить до переконання, що ОСОБА_1 в порушення приписів статті 266 Кодексу України про адміністративні правопоуршення поліцейськими не було забезпечено можливості пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння у найближчому лікувальному закладі.

Окрім цього, ОСОБА_1 у поданому до суду клопотанні зазначив, що після того, як поліцейській склали стосовно нього протокол про адміністративне правопорушення, він мав можливість сісти за кермо і продовжити рух транспортним засобом.

Частиною першою статті 266 Кодексу УКраїни про адміністративні правопорушення, окрім іншого, встановлено, що особи, які керують транспортними засобами і щодо яких є підстави вважати, що вони перебувають у стані алкогольного сп`яніння, підлягають відстороненню від керування цими транспортними засобами.

Така ж вимога передбачена п.1 розділу X Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України 7 листопада 2015 року № 1395.

Згідно з частиною сьомою статті 266 Кодексу України про адміністративні правопорушення у разі відсторонення особи від керування транспортним засобом, річковим або маломірним судном можливість керування цим транспортним засобом, річковим або маломірним судном надається уповноваженій нею особі, яка має посвідчення водія (судноводія) відповідної категорії та може бути допущена до керування транспортним засобом, річковим або маломірним судном.

Проте матеріали справи не місять акту приймання автомобіля іншою особою, відповідальною за її зберігання, а також не містять відомостей про відсторонення ОСОБА_1 від керування транспортним засобом «Volvo ХС60» номерний знак НОМЕР_1 .

Така обставина свідчить про недотримання працівниками поліції вимог статті 266 Кодексу України про адміністративні правопорушення та не виключає існування обгрунтованої підозри, що навіть попри наявність складеного відносно ОСОБА_1 протоколу про адміністративне правопорушення за частиною першою статті 130 цього Кодексу, останній мав змогу продовжити свій рух. Окрім цього, така обставина підтверджує обґрунтованість сумнівів суду щодо законності та достовірності проведеної щодо ОСОБА_1 процедури огляду на стан алкогольного сп`яніння.

Згідно з частиною п`ятою статті 266 Кодексу України про адміністративні правопорушення, огляд особи на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують її увагу та швидкість реакції, проведений з порушенням вимог цієї статті, вважається недійсним.

Зазначені вище істотні порушення норм чинного законодавства при провадженні у справі про адміністративне правопорушення свідчать про недотримання працівниками поліції відповідних правил при проведенні процедури огляду особи на стан алкогольного сп`яніння, у зв`язку з чим, суд, дотримуючись вимог частини п`ятої статті 266 Кодексу України про адміністративні правопорушення, визнає недійсною процедуру огляду ОСОБА_1 на стан алкогольного сп`яніння.

Окрім цього, ОСОБА_1 у поданому клопотанні ствердив, що йому не було роз`яснено його прав, передбачених чинним законодавством України.

Відповідно до частини четвертої статті 256 Кодексу України про адміністративні правопорушенняпри складенні протоколу особі, яка притягається до адміністративної відповідальності, роз`яснюються його права і обов`язки, передбачені статтею 268 цього Кодексу, про що робиться відмітка у протоколі.

Відповідно до п.2.5 Порядку оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення, особа, щодо якої складено протокол про адміністративне правопорушення, має бути ознайомлена з її правами i обов`язками, передбаченими статтею 268 Кодексу України про адміністративні правопорушення та статтею 63 Конституції України, про що зазначається у протоколі.

Оскільки як встановив суд вище, відеофіксація здійснювалась не повністю та була зупинена до того як було закінчено процедуру оформлення та вручення відповідних адміністративних матеріалів, відповідно доводи ОСОБА_1 про те, що йому не було роз`яснено його права та обов`язки, з огляду на принцип презумпції невинуватості, не знаходять свого спростування, оскільки на переглянутих відеозаписах такі факти не зафіксовані.

До такого висновку суд прийшов також з урахуванням того, що у протоколі про адміністративне правопорушення відсутні завірені належним чином відомості про ознайомлення ОСОБА_1 із правами та обов`язками, передбаченими статтею 268 Кодексу України про адміністративні правопорушення та статтею 63 Конституції України.

Надаючи оцінку твердженням ОСОБА_1 про те, що 20 листопада 2022 року близько о 00 год. 30 хв. поліцейські зупинили його транспортний засіб безпідставно, тобто в порушення вимог закону, то суд вважає такі доводи слушними та такими, що не спростовуються матеріалами справи, враховуючи таке.

Відповідно до частини першої статті 35 Закону України «Про Національну поліцію» передбачено вичерпний перелік підстав, на основі яких уповноважений працівник поліції може вчинити такий превентивний захід, як зупинка транспортного засобу.

Частиною 3 цієї ж статті Кодексу України про адміністративні правопорушення встановлено, що поліцейський зобов`язаний поінформувати водія про конкретну причину зупинення ним транспортного засобу з детальним описом підстави зупинки, визначеної у цій статті.

Аналізуючи норми Кодексу України про адміністративні правопорушення, вбачається, що поліцейський має право зупинити транспортний засіб на основі однієї чи декількох із вищезазначених підстав. Дотримання вищезазначених норм буде свідчити про законність такої зупинки транспортного засобу та всіх інших подальших дій та заходів, які працівник поліції вважатиме за необхідне здійснити, в тому числі і перевірки документів особи.

У рішенні по справі «Нечипорук і Йонкало проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що докази, отримані з порушенням встановленого порядку, призводять до його несправедливості в цілому, незалежно від доказової сили таких доказів і від того, чи мало їх використання вирішальне значення.

На переглянутих у судовому засіданні відеозаписах не зафіксовано факту порушення водієм Правил дорожнього руху. Також з відеозаписів вбачається, що поліцейський, в порушення вимог частини третьої статті 35 Закону України «Про Національну поліцію» не поінформував водія про конкретну законну причину зупинення ним транспортного засобу з детальним описом підстави зупинки, визначеної у цій статті.

Будь-яких інших доказів, на підставі яких суд міг би дійти висновку про законність зупинки поліцейськими 20 листопада 2022 року о 00 год. 28 хв. транспортного засобу «Volvo ХС60» номерний знак НОМЕР_2 , до матеріалів справи про адміністративне правопорушення не долучено.

Європейський Суд з прав людини неодноразово вказував, що визначення суті правопорушення та його ідентифікація як кримінального правопорушення здійснюється не тільки з врахуванням того, що таке правопорушення відноситься до кримінального права у правовій системі держави, а і з урахуванням правової природи порушення, його характеру і ступеню суворості покарання, яке може понести правопорушник (справа "Озтюрк проти Німеччини", "Кемпбелл і Фелл проти Сполученого Королівства").

При цьому, Європейський суд зазначав про те, що санкція у виді позбавлення прав на управління транспортним засобом розглядається як кримінально-правова санкція, оскільки «право керувати автомобілем є дуже корисним в щоденному житті і для здійснення діяльності».

Таким чином, керуючись статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та враховуючи практику Європейського суду з прав людини, які відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини" повинні застосовуватись судами, як джерело права, приймаючи до уваги правову природу адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення , його характер і ступінь суворості передбачених стягнень, необхідно прийти до висновку, що особа, яка обвинувачується у вчиненні вищевказаного правопорушення повинна користуватися основними гарантіями, які забезпечуються при обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення.

Європейським судом з прав людини, у справах «Гефген проти Німеччини», «Тейксейра де Кастро проти Португалії», «Шабельник проти України» «Балицький проти України», «Нечипорук і Йонкало проти України», «Яременко проти України», сформульована доктрина «плодів отруйного дерева» (fruit of the poisonous tree).

Відповідно до цієї доктрини, якщо джерело доказів є неналежним, то всі докази, отримані з його допомогою, будуть такими ж («Гефген проти Німеччини»). На думку ЄСПЛ, надається оцінка допустимості всього ланцюжка доказів, що базуються один за іншим, а не кожного окремого доказу автономно.

У рішеннях по справах «Балицький проти України», «Тейксейра де Кастро проти Португалії», «Шабельник проти України» ЄСПЛ застосував різновид доктрини «плодів отруйного дерева», яка полягає в тому, що визнаються недопустимими не лише докази, безпосередньо отримані з порушеннями, а також докази, яких не були б отримано, якби не було отримано перших. Таким чином, допустимі самі по собі докази, отримані за допомогою відомостей, джерелом яких є недопустимі докази, стають недопустимими.

У справі № 664/506/16-к Касаційний кримінальний суд у складі Верховного Суду констатував стосовно визнання доказу недопустимим за правилом «плодів отруйного дерева», що у рішенні суду має бути чітко доведено похідний характер інформації, яка стала фактичною підставою для проведення відповідної слідчої (розшукової) дії, від дій, якими були істотно порушені певні процедури, а як наслідок і право людини.

Відповідно до позиції Касаційного адміністративного суду Верховного суду, викладеній у постанові від 15 березня 2019 року за № 686/11314/17 (К/9901/15541/18) зазначається, що оскільки були відсутні підстави для зупинки транспортного засобу вимоги відповідної посадової особи про пред`явлення водієм документів в тому числі реєстраційного документу на транспортний засіб, посвідчення водія, або проведення будь-яких інших дій стосовно водія є неправомірними.

Оскільки суд встановив, що транспортний засіб під керуванням ОСОБА_1 було зупинено без будь-яких правових підстав, так як докази про протилежне у матеріалах справи відсутні, така обставина дає додаткові підстави визнати проведену відносно водія процедуру огляду на стан сп`яніння незаконною, а складені за її результатами документи (адміністративні матеріали), з урахуванням того, що таких доказів не було б здобуто, якби не було здійснено незаконну зупинку транспортного засобу, недопустимими.

Вищезазначені істотні порушення норм чинного законодавства при провадженні у справі про адміністративне правопорушення свідчать про недотримання працівниками поліції норм чинного законодавства при проведенні процедури огляду на стан алкогольного сп`яніння відносно ОСОБА_1 та зважаючи на доводи останнього, унеможливлюють встановлення даних, поза розумним сумнівом, про його винуватість у інкримінованому йому адміністративному правопорушенні.

Враховуючи наведене, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, суд, поза розумним сумнівом доходить до переконання у недоведеності вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

В силу вимог частини четвертої статті 129 Конституції України однією із засад судочинства є змагальність сторін і закон не покладає на суд обов`язок збирати докази винуватості чи невинуватості особи.

Із врахуванням положень і тлумачень статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд не має права самостійно відшукувати докази винуватості особи у вчиненні правопорушення, оскільки таким чином, неминуче перебиратиме на себе функції обвинувача, позбавляючись статусу незалежного органу правосуддя.

Виходячи з прецедентної практики ЄСПЛ, хоч і за національним законом особа притягується до адміністративної відповідальності, їй пред`явлено «кримінальне обвинувачення» в його автономному розумінні ЄСПЛ, яке повинно тлумачитися в світлі трьох критеріїв, а саме з урахуванням кваліфікації розгляду з точки зору внутрішньодержавного законодавства, його сутності і характеру, суворості потенційного покарання (пункт 51 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Михайлова проти Російської Федерації»). Зокрема, в даному випадку можна врахувати, що адміністративне стягнення у виді штрафу, разом з позбавленням права керування транспортним засобом, мають каральний і стримуючий характер.

Наведені обставини свідчать, що адміністративне правопорушення передбачене статтею 130 кодексу України про адміністративні правопорушення може бути віднесено до «кримінального обвинувачення» в розумінні статті 6 Конвенції із розповсюдженням відповідних гарантій щодо справедливого судового розгляду.

Притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за умови наявності юридичного складу адміністративного правопорушення, в тому числі встановлення вини особи в його вчиненні, яка підтверджена належними та допустимими доказами, а не підтвердження здійснення водієм правопорушення відповідними доказами, не породжує правових підстав для притягнення його до адміністративної відповідальності. Аналогічна права позиція викладена в постанові Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 536/1703/17, адміністративне провадження №К/9901/3839/17.

Згідно до частини першої статті 7 Кодексу України про адміністративні правопорушення ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.

На думку суду, застосування адміністративного стягнення до особи за відсутності достатніх доказів її протиправної дії чи бездіяльності не відповідатиме принципу верховенства права і міститиме ознаки свавільного застосування адміністративних повноважень.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про те, що наявні в матеріалах справи докази не доводять, поза розумним сумнівом, вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого частиною першою статті 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Відповідно до п. 1 статті 247 Кодексу України про адміністративні правопорушення провадження у справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю у зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

За наведених вище обставин суд вважає, що провадження у справі про адміністративне правопорушення підлягає закриттю за відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення

Керуючись п. 1 статті 247 Кодексу України про адміністративні правопорушення,

п о с т а н о в и л а:

Закрити провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення на підставі п.1 статті 247 Кодексу України про адміністративні правопорушення у зв`язку з відсутністю в його діях складу цього адміністративного правопорушення.

На постанову може бути подано апеляційну скаргу до Івано-Франківського апеляційного суду протягом десяти днів з дня винесення постанови через Рожнятівський районний суд Івано-Франківської області.

Суддя Сокирко Л.М.