Справа № 344/8214/22
Провадження № 33/4808/155/23
Категорія ст.172-7 ч.2 КУпАП
Головуючий у 1 інстанції Зеленко О. В.
Суддя-доповідач Кукурудз
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2023 року м. Івано-Франківськ

Суддя Івано-Франківського апеляційного суду Кукурудз Б.І. з участю прокурора Ляхович Д.С., апелянта ОСОБА_1 , розглянувши справу про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою з доповненням ОСОБА_1 на постанову Івано-Франківського міського суду від 31.01.2023 року щодо нього,

в с т а н о в и в :

Цією постановою щодо ОСОБА_1 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1

визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч.1 ст.172-7, ч.2 ст.172-7 КУпАП та закрито провадження у справі про адміністративні правопорушення, передбачені ст. 172-7 ч.1, ч.2 КУпАП у зв`язку з закінченням на момент розгляду справи строків накладення адміністративних стягнень, передбачених ст.38 КУпАП.

З постанови суду слідує, що ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні правопорушень за ст. 172-7 ч.1, ч.2 КУпАП, однак справу закрито за строком давності. Його визнано винуватим у неповідомленні про наявність у нього реального конфлікту інтересів та прийняття ряду рішень в умовах реального конфлікту інтересів на посаді керівника Головного управління Держпродспоживслужби в Івано-Франківській області, усупереч п.п. 2, 3 ч.1 ст. 28 Закону України «Про запобігання корупції» (далі Закон): 29.07.2020, 28.08.2020, 29.09.2020, 28.10.2020, 24.11.2020, 28.12.2020, 27.01.2021, 26.02.2021, 24.03.2021, 27.04.2021, 29.06.2021, 28.07.2021, 27.08.2021, 29.09.21, 29.10.2021, 29.11.2021, 28.12.2021 не повідомив у встановленому Законом порядку про наявність у нього реального конфлікту інтересів, який виник під час реалізації службових повноважень щодо застосування заохочень до службовців, а саме при виданні наказів про надбавку до посадового окладу та про преміювання працівників Головного управління Держпродспоживслужби в Івано-Франківській області та в умовах реального конфлікту інтересів прийняв рішення, закріплені наказами про надбавку до посадового окладу та про преміювання працівників Головного управління Держпродсвоживслужби в Івано-Франківській області, а саме: від 29.07.2020 № 225 та від 29.07.2020 № 227, від 28.08.2020 № 286 та від 28.08.2020 № 287, від 29.09.2020 № 348 та від 29.09.2020 № 349, від 28.10.2020 № 383 та від 28.10.2020 № 384, від 24.11.2020 № 416 та від 24.11.2020 № 417, від 24.12.2020 № 444 та від 24.12.2020 № 445, від 27.01.2021 № 18 та від 27.01.2021 № 19, від 26.02.2021 № 38 та від 26.02.2021 № 40, від 24.03.2021 № 57 та від 24.03.2021 № 59, від 27.04.2021 № 78 та від 27.04.2021 № 79, від 29.06.2021 № 169 та від 29.06.2021 № 170, від 28.07.2021 № 252 та від 28.07.2021 № 253, від 27.08.2021 № 311 та від 27.08.2021 № 313, від 29.09.2021 № 352 та від 29.09.2021 № 354, від 29.10.2021 № 377 та від 29.10.2021 № 379, від 29.11.2021 № 409 та від 29.11.2021 № 411, від 28.12.2021 № 433 та від 28.12.2021 № 434 (далі- накази), згідно з якими встановив додаткові надбавки та преміювання своїм близьким особам - племіннику та племінниці.

Суд мотивував постанову тим, що вина ОСОБА_1 у вчиненні правопорушень, передбачених ст.172-7 ч.1, ч.2 КУпАП, повністю доводена дослідженими й наведеними у постанові доказами, однак відповідно до вимог ст. 38 КУпАП справу закрито за строком давності.

В апеляційній скарзі з доповненням ОСОБА_1 вважає що постанова суду Івано-Франківського міського суду від 31.01.2023 року є незаконною та необгрунтованою, винесеною з порушенням норм ст.ст.245, 280 КУпАП, оскільки суд неповно та необєктивно зясував всі обставини справи.

Вказує, що поєднання закриття справи з одночасним визнанням вини особи у вчиненні адміністративного правопорушення є взаємовиключними рішеннями і прийняття таких рішень в одній постанові про закриття справи свідчить про порушення права людини на справедливий суд, передбаченого ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а тому суд не вправі був визнавати його вину у інкримінованих йому правопорушеннях.

Окрім того, стверджує, що беручи до уваги різну судову практику щодо тлумачення правового інституту строку давності, вважає, що його вину у цій справі не доведено і справа має бути закрита за відсутністю в його діях складу правопорушень передбачених ч.1 ст.172-7, ч.2 ст.172-7 КУпАП.

Його невинуватість підтверджує те, що він 23.10.2019 року надав інформацію про наявність або відсутність працюючих близьких осіб в структурних підрозділах Головного управління Держпродспоживслужби в Івано-Франківській області, 28.12.2019 року вказана інформація скерована до Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів відділ з питань запобігання корупції. Аналогічна інформація надавалась 11 січня та 4 лютого 2022 року.

Просить задовольнити його апеляційну скаргу. Скасувати постанову Івано-Франківського міського суду від 31.01.2023 року за ч.1 ст.172-7, ч.2 ст.172-7 КУпАП, а провадження у справі закрити за відсутністю в його діях складу адміністративних правопорушень.

Перевіривши справу, заслухавши апелянта про підтримання апеляції, прокурора про її відхилення, проаналізувавши апеляційні доводи, суд прийшов до переконання, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.

Згідно ст. 6 Конституції України всі органи державної і судової влади зобов`язані діяти в дозволених законом межах і відповідно до законів України.

Відповідно до ст.ст.7, 280, 283 КУпАП постанова судді в адміністративній справі повинна бути законною й обґрунтованою.

Постанова суду щодо ОСОБА_1 вказаним нормам закону не відповідає, тому підлягає скасуванню.

Закінчення строку давності на час судового розгляду справи, який констатовано судом першої інстанції, апелянтом не оспорюється.

Оскаржена постанова суду не може залишатися в силі через істотні процесуальні порушення, які привели до незаконного й необґрунтованого судового рішення в частині доведеності вини ОСОБА_1 . Суд порушив пряму вимогу ст. 247 п.7 КУпАП про те, що розпочате провадження у справі про адміністративне правопорушення підлягає закриттю (невідкладному) у зв`язку із закінченням на момент судового розгляду справи строків давності, передбачених ст. 38 цього Кодексу.

Вищевказана норма є процесуальною перешкодою після закінчення строку давності для подальшого продовження судового провадження з метою з`ясування і встановлення обставин вчинення адміністративного правопорушення, дослідження й перевірки доказів про наявність чи відсутність вини особи у вчиненні правопорушення.

Закриття справи з одночасним визнанням вини особи у вчиненні адміністративного правопорушення є несумісними рішеннями і прийняття таких рішень в одній постанові про закриття справи свідчить про порушення права людини на законність, правову визначеність, верховенство права і справедливий суд, що визначено у ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Така позиція апеляційного суду переконливо узгоджується з положеннями ст. 284 КУпАП про те, що рішенням, яке підтверджує вину особи, є лише постанова про накладення адміністративного стягнення. Постановою ж щодо ОСОБА_1 стягнення не накладалось. Тому визнання його винуватим у цій справі суперечить вимогам ст.ст. 284, 247 КУпАП.

Позиція апеляційного суду також узгоджується з рішенням ЄСПЛ від 9.01.2013 року «Волков проти України», де в п. 137 вказано, що строки давності слугують кільком важливим цілям, а саме: забезпеченню юридичної визначеності та остаточності, захисту потенційних відповідачів від не заявлених вчасно вимог, яким може бути важко протистояти, та запобігти будь-якій несправедливості, яка могла б виникнути, якби від судів вимагалося виносити рішення щодо подій, що мали місце у віддаленому минулому, на підставі доказів, які через сплив часу стали ненадійними та неповними (див. рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгз та інші проти Сполученого Королівства»). Строки давності є загальною рисою національних правових систем договірних держав щодо кримінальних, дисциплінарних та інших порушень.

Наявність або відсутність вини встановлюється під час здійснення провадження у справі про адміністративне правопорушення, лише якщо на час розгляду справи не закінчився строк давності.

З наведеного слідує, що законодавець надав правову можливість за встановлений законом строк (у цій справі 6 місяців з моменту виявлення) притягнути винну особу до відповідальності. Якщо суд не вкладається у цей строк, то справа має бути невідкладно закрита за строком давності без підтвердження чи спростування вини правопорушника.

Зазначений правовий інститут є формою відмови держави від притягнення особи до відповідальності.

Така форма закриття справи не містить правових перешкод з її преюдиційними наслідками, при наявності яких вони можуть бути вирішені в порядку іншого виду судочинства.

Апеляційні доводи апелянта про закриття справи за відсутністю в його діях складу вказаних правопорушень, не може бути задоволено з тих же наведених вище підстав, оскільки апеляційний суд через закінчення строку давності позбавлений процесуальної можливості досліджувати й оцінювати докази.

Апеляційний суд спростовує висновок суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_1 і скасовує постанову суду в частині визнання його винуватим у вчиненні правопорушень за ст. 172-7 ч.1, ч.2 КУпАП та закриває провадження у справі. Таке закриття справи апеляційним судом немає негативних правових наслідків для ОСОБА_1 . Тому подана апеляція підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст. 294 КУпАП, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково, постанову Івано-Франківського міського суду від 31.01.2023 року щодо ОСОБА_1 скасувати, провадження у справі закрити на підставі ст. 247 п.7 КУпАП у зв`язку з закінченням строків накладення на нього адміністративного стягнення.

Постанова оскарженню не підлягає.

Суддя: Б.І. Кукурудз