Справа № 755/848/23
Провадження №: 3/755/782/23
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"07" лютого 2023 р. суддя Дніпровського районного суду м. Києва Левко Віра Богданівна, розглянувши справу про адміністративне правопорушення, що надійшла з Дніпровського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, який зареєстрований і проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП,

встановила:

згідно протоколу про адміністративне правопорушення 11 січня 2023 року о 10 год за адресою: АДРЕСА_1 , у ОСОБА_1 виник словесний конфлікт із колишньою дружиною ОСОБА_2 , чим вчинив домашнє насильство психологічного та економічного характеру.

Згідно ч. 1 ст. 173-2 КУпАП передбачена відповідальність за вчинення домашнього насильства, насильства за ознакою статі, тобто умисне вчинення будь-яких діянь (дій або бездіяльності) фізичного, психологічного чи економічного характеру (застосування насильства, що не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи чи переслідування, позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна або коштів, на які потерпілий має передбачене законом право, тощо), внаслідок чого могла бути чи була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого, а так само невиконання термінового заборонного припису особою, стосовно якої він винесений, або неповідомлення уповноваженим підрозділам органів Національної поліції України про місце свого тимчасового перебування в разі винесення такого припису.

ОСОБА_1 у судовому засіданні вину у вчиненні адміністративного правопорушення не визнав та зазначив, що за адресою: АДРЕСА_1 проживає разом з колишньою дружиною та сином. Тривалий час у них з колишньою дружиною відбуваються сварки на ґрунті різних побутових питань. Він сам займається вихованням та утриманням сина, дружина участі у цьому не бере. Син не хоче з нею спілкуватись.

10 січня він купив замки на дверцята шкафчиків у кухні, де знаходиться посуд та продукти, які вони використовують із сином, оскільки побоювався, що дружина туди щось підсипить та отруїть їх. Вважає, що її речей там немає та він не зобов`язаний з нею ділитись. Сварки 11 січня не було, дружина викликала поліцію щодо замків. Вважає, що ніякого психологічного та економічно насильства не вчиняв.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 - адвокат Видюк Д.В. просив закрити справу про адміністративне правопорушення у зв`язку з відсутністю в діях його клієнта складу адміністративного правопорушення, оскільки до матеріалів справи про адміністративне правопорушення не долучено жодних доказів. Вказав, що це вже не перший виклик поліції у вказану сім`ю. На потерпілу ОСОБА_2 поліцією також складався протокол про вчинення домашнього насильства. Крім того, щодо обох осіб винесені термінові заборонні приписи із забороною у будь-який спосіб контактувати одне з одним. Долучені потерпілою докази вважає недопустимими.

Потерпіла ОСОБА_2 у судовому засіданні пояснила, що за адресою: АДРЕСА_1 проживає разом з колишнім чоловіком та сином. Протягом тривалого часу у них з колишнім чоловіком виникають конфлікти щодо різних побутових питань. ОСОБА_1 чинить постійні перешкоди у спілкуванні з сином, налаштував його проти матері, закриває сина в кімнаті та не дає дбати про нього. Власниками квартири є вона, колишній чоловік та дочка. Майно в судовому порядку вони не ділили. Чоловік постійно чинить перешкоди у користуванні майном, викидає її речі, не дає користуватись кухнею. 10 січня закрив всі шафки на кухні на замки. 11 січня вона викликала поліцію з приводу економічного насильства. Сварки та психологічного насильства в цей день не було. Вся ця ситуація загалом негативно впливає на її емоційний стан. Вона зверталась до служби у справах дітей та сім`ї для проведення роз`яснювальної роботи з колишнім чоловіком з приводу надання можливості спілкуватись з дитиною.

Представник потерпілої ОСОБА_2 - адвокат Константинов О.Г. підтримав позицію потерпілої та долучив до матеріалів справи копії постанов Дніпровського районного суду м. Києва від 19 червня 2019 року та 21 листопада 2022 року відповідно до яких ОСОБА_1 визнано винним за вчинення адміністративних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, фотознімком шафок на кухні у квартирі, які замкнені на замки, копії документів про право власності на квартиру.

Крім того, в судовому засіданні суддя ознайомилась з поясненнями сина ОСОБА_3 , наданими письмово захиснику, в присутності законного представника батька та викладача. У поясненнях дитина зазначила, що проживає з батьком та матір`ю. Батько повністю його забезпечує всім необхідним та займається вихованням. Мати ним не займається, а безпідставно викликає поліцію. Навмисно провокує батька на конфлікти.

Дослідивши матеріали справи про адміністративне правопорушення, заслухавши пояснення особи, яка притягається до адміністративного відповідальності, його захисника, потерпілої ОСОБА_2 , її представника, ознайомившись з матеріалами наданими сторонами суддя вважає, що в діях ОСОБА_1 є склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.

Вина ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення підтверджується протоколом про адміністративне правопорушення від 11 січня 2023 року серії ВАВ № 400473, рапортом інспектора СПДН ВП Дніпровського УП ГУНП у м. Києві Мельника І., копіями письмових пояснень потерпілої ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , який не заперечував факту закривання кухонних шафок на замки, а також поясненнями наданими ними у судовому засіданні, копіями рішень суду від 19 червня 2019 року та 21 листопада 2022 року, копіями витягу з державного реєстру правочинів, копією реєстраційного посвідчення, копією договору купівлі-продажу.

Суддя критично ставиться до тверджень сторони захисту в тій частині, що надані представником потерпілоїдокази є недопустимими, оскільки отримані вони не працівниками поліції при складанні протоколу про адміністративне правопорушення, з таких підстав.

Згідно ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, безпеки на автомобільному транспорті та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Враховуючи вимоги ст. 251 КУпАП суддя приходить до висновку, що дана норма не забороняє надання доказів іншими учасниками справи про адміністративне правопорушення, зокрема представнику потерпілої.

У даному випадку представник потерпілої в судовому засіданні заявив клопотання про долучення до матеріалів справи про адміністративне правопорушення доказів, які мають відношення до даної справи, при цьому надав можливість стороні захисту ознайомитись із вказаними доказами, які в подальшому суддею були долучені до матеріалів справи про адміністративне правопорушення.

Згідно ст. 3 Конституції України визначено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, а права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Стаття 28 Конституції декларує право кожного на повагу до його гідності. В цій нормі також зазначено, що ніхто не може бути підданий катуванню, жорстокому, нелюдському або такому, що принижує його гідність, поводженню чи покаранню.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»економічне насильство - форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У рішенні по справі «Левчук проти України»(Levchuk v. Ukraine) no. 17496/19 від 03 вересня 2020 року п. 78-80 Європейський суд з прав людини прийшов до висновку, що проблема домашнього насильства, яке може мати різні форми, - від фізичного нападу до сексуального, економічного, емоційного насильства або словесної образи - виходить за межі обставин конкретної справи. Це загальна проблема, яка в тій чи іншій мірі непокоїть усіх держав-членів та не завжди лежить на поверхні, оскільки часто постає в контексті особистих стосунків або закритих систем (рішення в справі Володіної, згадане вище, п. 71). Хоча це явище може найчастіше зачіпати жінок, Суд визнає, що чоловіки також можуть бути жертвами домашнього насильства і, насправді, діти теж часто страждають, прямо чи опосередковано. Відповідно, Суд враховуватиме серйозність згаданої проблеми під час розгляду цієї справи (див. «Опуз проти Туреччини» (Opuz v. Turkey), № 33401/02, п. 132, ЄСПЛ, 2009 рік).

У різних справах, залежно від індивідуальних обставин цих справ, Суд попередньо розглядав проблему домашнього насильства відповідно до статей 2, 3, 8 та 14 Конвенції (див., зокрема, рішення в справі «Талпіс проти Італії» (Talpis v. Italy), № 41237/14, п. 100, від 2 березня 2017 року). У всіх цих справах Суд встановив, що згідно з Конвенцією, органи державної влади мають позитивне зобов`язання розробити та застосувати належну нормативно-правову базу, що забезпечить ефективний захист від актів домашнього насильства (див., зокрема, рішення в справах «Беваква та С. проти Болгарії» (Bevacquaand S. v. Bulgaria), № 71127/01, п. 65, від 12 червня 2008 року; «А. проти Хорватії» (A. v. Croatia), №55164/08, п. 60, від 14 жовтня 2010 року; «Хайдуова проти Словаччини» (Hajduova v. Slovakia), №2660/03, п. 46, від 30 листопада 2010 року).

У зв`язку з цим Суд постановив, зокрема, що там, де особа достовірно стверджує про те, що вона зазнавала неодноразових актів домашнього насильства, якими б незначними поодинокі випадки не були, національні органи влади повинні оцінити ситуацію у всіх аспектах, включно з ризиком повторення подібних інцидентів (див., mutatismutandis, рішення в справі «Ірина Смірнова проти України», №1870/05, пп. 71 та 89, від 13 жовтня 2016 року). Серед іншого, ця оцінка повинна належним чином брати до уваги особливу вразливість жертв, які часто емоційно, фінансово чи іншим чином залежать від своїх кривдників, а також психологічний вплив можливого повторного знущання, залякування та насильства на їхнє повсякденне життя (див., mutatismutandis, згадане вище рішення в справі «Хайдуова», п. 46, та «Ірина Смірнова», там само). Якщо встановлено, що на конкретну особу націлені систематичні дії, і за ними ймовірно йтимуть подальші випадки насильства, окрім реагування на конкретні випадки, органам влади може бути запропоновано вжити відповідних заходів загального характеру для боротьби з основною проблемою та запобігання жорстокому поводженню в майбутньому (див. рішення у справах «Дордевіч проти Хорватії» (Рorрeviж v. Croatia) №41526/10, пп. 92-93 та 147-49, ЄСПЛ, 2012 р.; та Ірини Смірнової , цитоване вище, там само)

При розгляді вказаного протоколу про адміністративне правопорушення суддя враховує тривалість часу, протягом якого ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не можуть знайти спільної мови щодо побутових питань та користування спільним майном. З наданих пояснень та інших доказів вбачається, щорішення суду щодо розподілу майна та роздільного користування ним у сторін немає.

Наявні у справі про адміністративне правопорушення докази в сукупності дозволяють судді дійти висновку, що особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, вчинено лише економічне насильство до ОСОБА_2 , яке полягало у тому, що ОСОБА_1 не дає користуватись спільним майном т а перешкоджає цьому шляхом закривання шкафчиків на навісні замки. Дані обставини не заперечувалися жодною зі сторін, а також знайшли своє підтвердження на фотознімку, наданому потерпілою. Факту вчинення 11 січня 2023 року психологічного насильства не встановлено, оскільки і ОСОБА_1 і ОСОБА_2 підтвердили, що сварки не було.

Суддя зазначає, що будь-яке насильство стосується розподілу сили між партнерами. У парі насильство, як правило, застосовує той з партнерів, який емоційно та/або фізично є більш сильним та впливовим. Насильство пов`язано із порушенням, зсуненням кордонів іншого партнера. Це є наслідком тотальної турботи, що поступово переходить у форму контролю з порушенням кордонів партнера.

Вчинення вказаних дій є насильством, якщо партнер, по відношенню до якого вони чиняться, відчуває психологічне страждання, яке може привести до розладу здоров`я, емоційної залежності або погіршенню якості його життя.

Також насильство від конфлікту відрізняє перевага сил однієї зі сторін. Якщо дві людини можуть однаково захищати себе, відстоювати свої кордони - то це конфлікт. А якщо одна зі сторін у вразливішому стані, а інша людина цим вразливим станом користується - це ознака насильства.

Враховуючи пояснення всіх сторін справи про адміністративне правопорушення, суддею встановлено тривалість вказаних дій зі сторони ОСОБА_1 , а також той факт, що він вважає себе власником майна що ставить потерпілу у залежність від його «дозволу» ним користуватись.

У зв`язку з вищевикладеним суддя критично ставиться до тверджень сторони захисту в тій частині, що відсутні докази вчинення ОСОБА_1 економічного насильства щодо ОСОБА_2 та вважає, що усі заперечення є намаганням уникнути притягнення до адміністративної відповідальності.

Долучені письмові пояснення сина ОСОБА_3 вказані обставини не спростовують, а лише зайвий раз підтверджують факт того, що батьки не можуть знайти спільної мови щодо спільного чи різного проживання та користування майном для забезпечення нормального психологічного розвитку дитини, яка однозначно піддається психологічному тиску зі сторони дорослих.

Відповідно до положень ст. 33 КУпАП при накладенні стягнення враховуються характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність.

Обставин, що пом`якшують чи обтяжують відповідальність ОСОБА_1 суддя не встановила.

Враховуючи характер вчиненого правопорушення, особу ОСОБА_1 , з метою виховання правопорушника та попередження наступних правопорушень, суддя дійшла висновку про накладення адміністративного стягнення у вигляді у вигляді штрафу, оскільки у сім`ї відсутній спільний бюджет і це не буде становити надмірний тягар на потерпілу від насильства.

Положеннями ст. 40-1 КУпАП передбачено, що у провадженні по справі про адміністративне правопорушення у разі винесення судом (суддею) постанови про накладення адміністративного стягнення сплачується судовий збір особою, на яку накладено таке стягнення. Розмір і порядок сплати судового збору встановлюється законом.

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» у разі ухвалення судом постанови про накладення адміністративного стягнення ставка судового збору встановлюється у розмірі 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

У судовому засіданні достовірно встановлено, що ОСОБА_1 не відноситься до осіб, які підлягають звільненню від сплати судового збору, а відтак з нього слід стягнути судовий збір за ухвалення постанови про накладення адміністративного стягнення.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. 3, 28 Конституції України, ст. 33, 173-2, 251, 283-285 КУпАП, суддя

постановила:

визнати ОСОБА_1 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.

Накласти на ОСОБА_1 адміністративне стягнення за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП у вигляді штрафу в розмірі двадцять неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 340 (триста сорок) грн 00 к.;

Стягнути з ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 536 (п`ятсот тридцять шість) грн 80 к. на користь держави.

Роз`яснити ОСОБА_1 , що штраф має бути сплачений не пізніше як через п`ятнадцять днів з дня вручення йому постанови про накладення штрафу, а в разі оскарження постанови - не пізніше як через п`ятнадцять днів з дня повідомлення про залишення скарги без задоволення.

У разі несплати правопорушником штрафу у вищезазначений строк, постанова про накладення штрафу надсилається для примусового виконання до відділу державної виконавчої служби за місцем проживання порушника, роботи або за місцезнаходженням його майна в порядку, встановленому законом. У порядку примусового виконання постанови про стягнення штрафу за вчинення адміністративного правопорушення з правопорушника стягується подвійний розмір штрафу та витрати на облік зазначених правопорушень.

Зобов`язати відділ державної виконавчої служби повідомити про виконання постанови шляхом повернення останньої на адресу суду з відміткою про її виконання.

Апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня її винесення до Київського апеляційного суду через Дніпровський районний суд м. Києва.

Строк пред`явлення до виконання три місяці.

Суддя: В.Б. Левко