Справа №585/1208/22 Головуючий у суді 1-ї інстанції - Євтюшенкова В.І.
Номер провадження 33/816/53/23 Суддя-доповідач Рунов В. Ю.
Категорія 130 КУпАП
ПОСТАНОВА

Іменем України

02 березня 2023 року суддя Сумського апеляційного суду Рунов В. Ю., з участю секретаря судового засідання Баришевої А. І., розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Суми справу про адміністративне правопорушення № 585/1208/22 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову судді Роменського міськрайонного суду Сумської області від 22.09.2022, якою

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканець АДРЕСА_1

визнаний винним у вчинені правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП,

учасників провадження в справі про адміністративні правопорушення:

особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_3 ,

установив:

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати постанову судді, а провадження у справі закрити у зв`язку з відсутністю в його діях складу правопорушення, оскільки свідчення інспекторів поліції не є об`єктивними доказами у справі через їхній статус як суб`єкта владних повноважень, суддя самостійно прийняв рішення про їх виклик та допит, перебравши на себе функції сторони обвинувачення, працівниками поліції була порушена процедура огляду на стан сп`яніння, які пройти огляд на місці зупинки т/з йому відмовили, а відповідне направлення на огляд не складали, акт огляду і протокол були складені одночасно, від подальшого керування т/з він відсторонений не був. Суддя мотивів неврахування наведених ним в суді доводів в постанові не навела, а складений відносно нього протокол в порушення вимог ст. 256 КУпАП не містить посилання на конкретний пункт порушення ним ПДР.

Постановою судді Роменського міськрайонного суду Сумської області від 22.09.2022 ОСОБА_3 визнаний винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, і на нього накладене стягнення у виді штрафу у розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000 грн, з позбавленням права керувати т/з строком на 1 рік. Стягнуто на користь держави 496,20 грн судового збору.

Згідно постанови судді, 12.06.2022 о 16:40 в с. Герасимівка Роменського району ОСОБА_3 керував автомобілем ВАЗ 2104, д. н. з. НОМЕР_1 в стані алкогольного сп`яніння, чим порушив вимоги п. 2.9а ПДР.

Вислухавши доводи ОСОБА_3 , який підтримав свою апеляційну скаргу, просив скасувати постанову судді та закрити провадження у справі, перевіривши матеріали справи і дослідивши доводи поданої апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно ст. 245 КУпАП, завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування кожної обставини справи, вирішення її в точній відповідності з законом, а згідно ст. 280 КУпАП суддя при розгляді справи зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують її відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Суддя суду першої інстанції не в повній мірі дотрималась вказаних вимог закону, встановивши певні обставини, які не були зазначені в протоколі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_3 , зокрема визнала доведеним, що останній порушив пп. «а» п. 2.9 ПДР, пославшись на протокол про адміністративне правопорушення серії ААБ № 241814 від 12.06.2022.

Разом з тим обставини, які суд визнав доведеними, хоч і підтверджуються фактичними даними, що зазначені у цьому протоколі, згідно якого ОСОБА_3 керував автомобілем в стані алкогольного сп`яніння згідно висновку КНП СОР ОКСП № 93 від 12.06.2022, але п. 2.9 ПДР не містить посилання на конкретний підпункт.

Відповідно ч. 1 ст. 2 КУпАП, законодавство України про адміністративне правопорушення складається з цього Кодексу та інших законів України, а згідно положень ст. 9 Конституції України, ст. 19 ЗУ «Про міжнародні договори» та ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» усталена судова практика ЄСПЛ є частиною національного законодавства та обов`язкова до застосування судами як джерело права.

Завданням КУпАП є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством (ст. 1), а положення Конституції України гарантують кожній людині доведення вини тільки в законному порядку на підставі законно здобутих доказів.

У справі «Карелін проти Росії» («Каrеlіn v. Russia», заява № 926/08, рішення від 20.09. 2016) ЄСПЛ розглянув ситуацію, коли національний суд при розгляді справи про адміністративне правопорушення без участі сторони обвинувачення, що цілком відповідало нормам російського законодавства, ініціював дослідження доказів обвинувачення та за результатами дослідження доказів притягнув особу до відповідальності, уточнивши в судовому рішенні фабулу правопорушення, усунувши певні розбіжності та неточності, які мали місце в протоколі про адміністративне правопорушення. За умови відсутності сторони обвинувачення та при наявності певної неповноти чи суперечностей, суду не залишилося нічого іншого, як взяти на себе функції сторони обвинувачення, самостійно відшукуючи докази винуватості особи, що становить порушення ч. 1 ст. 6 Конвенції в частині дотримання принципу рівності сторін і вимог змагального процесу (за цих умов особа позбавлена можливості захищатися від висунутого проти нього обвинувачення перед незалежним судом, а навпаки вона має захищатися від обвинувачення, яке, по суті, судом підтримується).

ЄСПЛ дійшов висновку, що суд не вправі самостійно змінювати на шкоду особі фабулу, викладену у протоколі про адміністративне правопорушення, яка, по суті, становить виклад обвинувачення у вчиненні певного правопорушення, винуватість у скоєнні якого певною особою має доводитися в суді, а також не має права самостійно відшукувати докази винуватості особи у вчиненні правопорушення, оскільки діючи таким чином, суд неминуче перебиратиме на себе функції обвинувача, позбавляючись статусу незалежного органу правосуддя, що є порушенням ст. 6 Конвенції.

Виходячи із наведеної практики ЄСПЛ, а також враховуючи вимоги ст. 7, 254, 279 КУпАП суд повинен розглядати справу не інакше, як на підставі та в межах протоколу про адміністративне правопорушення.

Розглянувши справу, суд першої інстанції з власної ініціативи вийшов de facto за межі обвинувачення, самостійно визначивши конкретний підпункт пункту ПДР, за порушення якого настає відповідальність, передбачена ч. 1 ст. 130 КУпАП, тому постанову судді не можна вважати законною та обґрунтованою і вона підлягає скасуванню.

Разом з тим, як було установлено під час апеляційного розгляду, 12.06.2022 о 16:40 ОСОБА_3 керував автомобілем в стані алкогольного сп`яніння за обставин, викладених в протоколі про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 130 КУпАП, що відповідає фактичним обставинам справи і об`єктивно підтверджується дослідженими доказами, зокрема:

- висновком щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, згідно якого ОСОБА_3 перебуває у стані алкогольного сп`яніння, даний висновок підписаний ОСОБА_3 без будь-яких зауважень (а. с. 3);

- показаннями свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (інспекторів СРПП), згідно яких підставою зупинки т/з під керуванням ОСОБА_3 було порушення останнім ПДД, а саме обгін через суцільну лінію. На вимогу про зупинку за допомогою сирени та увімкнених світлових маячків ОСОБА_3 не відреагував і намагався втекти на т/з. Наздогнавши його вони виявили у ОСОБА_3 ознаки алкогольного сп`яніння. На вимогу пройти огляд на місці зупинки т/з ОСОБА_3 відмовився, але погодився пройти освідування в закладі охорони здоров`я, де і був складений висновок про перебування останнього у стані алкогольного сп`яніння;

- відеозаписом з відеореєстратора т/з працівників поліції, на якому зафіксований факт порушення ПДР т/з під керуванням ОСОБА_3 та подальше переслідування останнього працівниками поліції.

Доказами у справі є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку суддя встановлює наявність чи відсутність правопорушення, винність особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, які установлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до відповідальності, свідків, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису тощо (ч. 1 ст. 251 КУпАП).

Оцінюючи кожен наведений вище доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність цих зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, апеляційний суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин справи, керуючись законом і правосвідомістю (ст. 252 КУпАП), не убачає будь-яких підстав не довіряти цим доказам.

Необхідно зауважити, що диспозиція ч. 1 ст. 130 КУпАП є бланкетною, тобто відсилає до інших нормативно-правових чи підзаконних нормативно-правових актів, які передбачають конкретні обов`язки учасників дорожнього руху, у тому числі осіб, які керують т/з, і встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України, а сама процедура огляду на стан сп`яніння закріплена у ст. 266 КУпАП, розділі X «Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі», розділах І-ІІІ «Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції» і «Порядку направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, і проведення такого огляду».

Згідно визначеної процедури огляд водія, зокрема на стан сп`яніння, проводиться: 1) поліцейським з використанням спеціальних технічних засобів. Під час проведення огляду осіб поліцейський застосовує технічні засоби відеозапису, а в разі неможливості застосування таких засобів огляд проводиться у присутності двох свідків. Матеріали відеозапису обов`язково долучаються до протоколу про адміністративне правопорушення; 2) у закладі охорони здоров`я (в тому числі у разі незгоди водія на проведення огляду на стан сп`яніння поліцейським з використанням спеціальних технічних засобів або в разі незгоди з його результатами), не пізніше двох годин з моменту встановлення підстав для його здійснення в присутності поліцейського. Перелік закладів охорони здоров`я, яким надається право проведення огляду особи на стан сп`яніння затверджується управліннями охорони здоров`я місцевих державних адміністрацій. Проведення огляду осіб на стан сп`яніння в інших закладах забороняється.

Питання встановлення первинно наявності (чи відсутності) ознак стану сп`яніння, які є підставами для проведення огляду водія т/з, відноситься виключно до компетенції поліцейського, відповідно п. 2 розділу І «Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції», огляду на стан сп`яніння підлягають водії т/з, щодо яких у поліцейського уповноваженого підрозділу Національної поліції України є підстави вважати, що вони перебувають у стані сп`яніння згідно з ознаками такого стану.

Вище наведене підтверджує не лише факт перебування ОСОБА_3 в стані алкогольного сп`яніння під час керування т/з, що не заперечував останній ні в суді першої, ні апеляційної інстанції, а й дотримання працівниками поліції всупереч тверджень апеляційної скарги самої процедури огляду, яка була проведена в медичному закладі, у зв`язку із відмовою ОСОБА_3 пройти такий огляд на місці зупинки т/з, з висновком якої ОСОБА_3 погодився, недійсність його результатів, незаконність дій працівників поліції не оскаржував. При цьому підстав ставити під сумнів надані під присягою свідками ОСОБА_5 та ОСОБА_6 показання, як про це ставиться питання в апеляційній скарзі, апеляційним судом не встановлено. Обставини події в їх поясненнях викладені так, що повністю збігаються із відеозаписами, долученими до матеріалів справи, які є об`єктивними доказами, і у сукупності з іншими доказами дають можливість з достовірністю встановити фактичні обставини правопорушення.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 з приводу того, що складений відносно нього протокол не містить посилання на конкретний пункт ПДР, який ним був порушений, хоча і є слушними, однак викладена в ньому суть правопорушення містить всі обов`язкові елементи, які закон встановлює до змісту протоколу (ст. 256 КУпАП), зокрема, суть вчиненого ОСОБА_3 правопорушення є достатньо конкретною та містить всі необхідні обставини, які мають істотне значення для розуміння суті пред`явленого обвинувачення.

Так, відповідно п. 2.9 ПДР, водієві забороняється: а) керувати т/з у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції; б) керувати т/з у хворобливому стані, у стані стомлення, а також перебуваючи під впливом лікарських препаратів, що знижують швидкість реакції і увагу; в) керувати т/з, не зареєстрованим в уповноваженому органі МВС, або таким, що не пройшов відомчу реєстрацію в разі, якщо законом встановлена обов`язковість її проведення, а також без номерного знака або з номерним знаком, що: не належить цьому засобу; не відповідає вимогам стандартів; закріплений не в установленому для цього місці; закритий іншими предметами чи забруднений, що не дає змоги чітко визначити символи номерного знака з відстані 20 м; неосвітлений (у темну пору доби або в умовах недостатньої видимості) чи перевернутий; г) передавати керування т/з, які перебувають у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, у хворобливому стані; ґ) передавати керування т/з особам, які не мають при собі посвідчення на право керування ним, якщо це не стосується навчання водінню відповідно до вимог розділу 24 цих Правил; д) під час руху т/з користуватися засобами зв`язку, тримаючи їх у руці (за винятком водіїв оперативних т/з під час виконання ними невідкладного службового завдання); е) користуватися розпізнавальним знаком «Водій з інвалідністю» за відсутності у водія чи пасажира документів, що підтверджують інвалідність (крім водіїв з явними ознаками інвалідності або водіїв, які перевозять пасажирів з явними ознаками інвалідності), а згідно п. 2.5 ПДР водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Як убачається з протоколу про адміністративне правопорушення працівником поліції як підставу для його складання було вказано порушення ОСОБА_3 п. 2.9 ПДР без конкретизації підпункту цього пункту, хоча об`єктивну сторону правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, як зазначено вище, уповноважена особа національної поліції виклала як керування т/з у стані алкогольного сп`яніння, що підпадає під дію одного з підпунктів п. 2.9 ПДР, наведених вище.

Таким чином, викладені у протоколі про адміністративне правопорушення фактичні обставини правопорушення охоплюються приписами п. 2.9 ПДР (незважаючи на відсутність відповідного підпункту) та диспозицією ч. 1 ст. 130 КУпАП.

ЄСПЛ наголошує, що «національне законодавство має з достатньою чіткістю визначати межі та спосіб здійснення відповідного дискреційного права, наданого органам влади, щоб забезпечувати громадянам той мінімальний рівень захисту, на який вони мають право згідно з принципом верховенства права в демократичному суспільстві» (п. 33 рішення від 15.11.1996 у справі «Доменічіні проти Італії» (Domenichini v. Italy), Reports 1996-V). При цьому «закон має бути доступним та передбачуваним, що стосується його наслідків, тобто вираженим із достатньою точністю, щоб дати змогу особі в разі необхідності регулювати його положеннями свою поведінку» (п. 31 рішення ЄСПЛ від 28.10.2003 у справі «Ракевич проти Росії» (Rakevich v. Russia), заява № 589973/00); п. 109 рішення ЄСПЛ від 13.12.2001 у справі «Церква Бесарабської Митрополії проти Молдови» (Metropolitan Church of Bessarabia v. Moldova), заява № 45701/99); п. 54 рішення ЄСПЛ від 23.09.1998 у справі «Стіл та інші проти Сполученого Королівства» (Steel and Others v. the United Kingdom).

На національному рівні КСУ в своєму рішенні від 29.06.2010 у справі № 17-рп/2010 за конституційним поданням Уповноваженого ВРУ з прав людини зазначив, що «одним із елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлених такими обмеженнями» (абз. 3 п.п. 3.1 п. 3), а у рішенні від 22.09.2005 № 5-рп/2005 той же Суд вказав, що «із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі» (абз. 2 п.п. 5.4 п. 5).

З огляду на вимоги ст. 251, 254, 256, 280, 283 КУпАП, відсутність підпункту п. 2.9 ПДР у протоколі про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 130 КУпАП за встановлених вище фактичних обставин у даній конкретній справі, на переконання апеляційного суду, суттєво не впливає на правову кваліфікацію дій ОСОБА_3 та не порушує принцип правової визначеності, так як «будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди; ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі» (рішення ЄСПЛ від 29.06.2007 у справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» (O'Halloran and Francis v. the United Kingdom), заяви № 15809/02 і № 25624/02), тобто водій чи особа, яка керує т/з, апріорі повинна знати та виконувати правила дорожнього руху, у тому числі і абсолютно усі вимоги п. 2.9 ПДР із визначеними підпунктами від «а» до «е» заборонами, а фабула правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, яка викладена у протоколі, відображає всі істотні і необхідні ознаки цього складу правопорушення.

Крім того, вказані вище обставини нє тягнуть за собою автоматичне визнання протоколу неналежним, недостовірним чи недопустимим доказом, не спотворюють зміст цього протоколу та не створюють ситуацію, за якої цей процесуальний документ є недійсним, а зібрані докази недопустимими, оскільки при вирішенні цього питання необхідно виходити насамперед з істотності порушення прав, законних інтересів і свобод особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, тобто ОСОБА_3 , так як не усі порушення процесуального закону, допущені під час оформлення документів та збирання доказів стороною провадження у справі є підставою для визнання цих доказів недопустимими, що узгоджується з усталеною судовою практикою ЄСПЛ. При цьому порядок збору і процесуального закріплення доказів визначений законодавством України про адміністративні правопорушення, а тому як доказ протокол про адміністративне правопорушення (ч. 1 ст. 251 КУпАП) може бути використаний у відповідній справі тільки в тому випадку, якщо він складений у порядку і з джерел, передбачених цим законодавством. У справі протокол є не тільки джерелом доказів, але й виступає ще й як юридичний документ акт (процесуальна дія і процесуальне рішення компетентної особи, яка уповноважена його складати ст. 254, 255 КУпАП), який свідчить про порушення компетентною особою Національної поліції справи про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, тому є не тільки обов`язковим процесуальним документом, але і займає ключове положення серед інших джерел (доказів).

Що стосується інших доводів апеляційної скарги ОСОБА_3 , то вони не можуть бути прийнятими до уваги, оскільки не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду справи.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що працівником поліції при складанні у відношенні ОСОБА_3 протоколу про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 130 КУпАП були дотримані у достатньому об`ємі вимоги процесуальних норм, права та законні інтереси останнього.

Апеляційний суд, не виходячи за межі зазначених у протоколі обставин, розглянувши справу на підставі наданих сторонами (у тому числі й уповноваженою особою національної поліції, яка склала протокол про адміністративне правопорушення ч. 2 ст. 251, ст. 255 КУпАП) та досліджених у судовому засіданні доказів, достатніх у своїй сукупності і взаємозв`язку для доведення вини, вважає, що ОСОБА_3 як водій т/з порушив вимоги п. 2.9 ПДР і відповідно вчинив правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП, тому після скасування постанови судді суду першої інстанції останнього необхідно визнати винним у вчиненні цього правопорушення та накласти стягнення, установлене санкцією цієї норми закону, а також стягнути одночасно на користь держави судовий збір з урахуванням положень ст. 40-1 КУпАП.

Керуючись ст. 294 КУпАП,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову судді Роменського міськрайонного суду Сумської області від 22.09.2022 відносно ОСОБА_7 скасувати через неправильне застосування суддею суду першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права та ухвалити нову постанову.

ОСОБА_7 визнати винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, та накласти на нього стягнення у виді штрафу в розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000 грн, із позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік.

Стягнути з ОСОБА_7 на користь держави судовий збір в розмірі 536,80 грн.

Штраф має бути сплачений не пізніш як через 15 днів з дня вручення постанови про накладення штрафу і вноситься в установу банку України.

У разі несплати штрафу в установлений строк постанова надсилається для примусового виконання до органу державної виконавчої служби за місцем проживання, роботи або за місцезнаходженням майна в порядку, встановленому законом.

У порядку примусового виконання постанови стягується:

- подвійний розмір штрафу, зазначеного у постанові;

- витрати на облік правопорушення, розмір яких визначається Кабінетом Міністрів України.

Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя В. Ю. Рунов