Справа № 308/5364/22
Закарпатський апеляційний суд
П О С Т А Н О В А
І м е н е м У к р а ї н и
01.11.2023 м. Ужгород
Закарпатський апеляційний суд в особі судді Стана І. В., за участю представника Закарпатської митниці Держмитслужби Зубенка І. І., захисника особи, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , адвоката Товта М. М., розглянувши апеляційну скаргу, яку подав адвокат Товт М. М. в інтересах ОСОБА_1 ,
Постановою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 29 вересня 2022 року,
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканця АДРЕСА_1 , приватного підприємця, паспорт для виїзду за кордон НОМЕР_1 виданий 31.07.2017 року, органом 6391, ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ,
визнано винуватим у порушенні митних правил за ч. 1 ст. 482 МК України та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 909827 (дев`ятсот дев`ять тисяч вісімсот двадцять сім) грн 39 коп.
Вилучені у ОСОБА_1 товари, а саме: іноземна валюта, долари США: купюри номіналом 100 доларів США у кількості 311 шт., вартістю 909827,39 грн - конфісковано у дохід держави.
Постановлено стягнути з ОСОБА_1 , на користь держави судовий збір у розмірі 496/чотириста дев`яносто шість/грн 20 коп.
В апеляційній скарзі адвокат Товт М.М. вказує на те, що постанова є необґрунтованою, незаконною, такою, що підлягає скасуванню. Вважає, що висновок судді про наявність у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення за ч. 1 ст. 482 МК України ґрунтується на припущеннях, оскільки його підзахисний не вчиняв жодних дій щодо спроби незаконного перетину державного кордону або переміщення іноземної валюти через митний кордон України поза місцем розташування митного органу. Зазначає, що зі змісту письмових пояснень ОСОБА_1 та наданих ним у суді першої інстанції пояснень убачається, що останній дійсно перебував у лісі, однак про те, що він знаходиться неподалік державного кордону України йому відомо не було, наміру незаконно перетнути державний кордон України у ОСОБА_1 не було, а кошти, вилучені у ОСОБА_1 є його особистими коштами, які він офіційно заробив. Апелянт звертає увагу на те, що діяння його підзахисного не становлять великої суспільної небезпеки, не завдали значної шкоди суспільним або державним інтересам, походження коштів є легальним, тому наявні всі підстави для звільнення ОСОБА_1 від адміністративної відповідальності. Просить постанову скасувати, а провадження у справі закрити за відсутністю складу правопорушення, вилучені кошти повернути власнику або його представнику, або закрити провадження у справі, звільнивши ОСОБА_1 від адміністративної відповідальності на підставі ст. 22 КУпАП.
Заслухавши пояснення представника особи, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , адвоката Товта М. М., який підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі; думку представника Закарпатської митниці Держмитслужби України Зубенка І. І., який заперечив щодо задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи про порушення митних правил, дослідивши зібрані у справі докази, апеляційний суд доходить висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.
Справа про порушення митних правил розглядається за відсутності особи, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , неявка якого, з огляду на приписи ст. 294 КУпАП, не перешкоджає її розгляду. При цьому, береться до уваги те, що: ОСОБА_1 належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи; у розгляді справи бере участь захисник Шулепова В. Ю., адвокат Товт М. М., який подав апеляційну скаргу в інтересах ОСОБА_1 , і який не заперечував щодо розгляду справи за відсутності ОСОБА_1 . Тому, з огляду на наведене, апеляційний суд вважає, що підстав для відкладення розгляду справи немає, при цьому бере до уваги те, що розгляд справи неодноразово відкладався, у тому числі і за клопотаннями сторони захисту, а також приписи законодавства щодо розумних строків розгляду справи.
За змістом ст. 294 КУпАП апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Апеляційний суд може дослідити нові докази, які не досліджувалися раніше, якщо визнає обґрунтованим ненадання їх до місцевого суду або необґрунтованим відхилення їх місцевим судом.
Відповідно до положень статті 487 МК України провадження у справах про порушення митних правил здійснюється відповідно до цього Кодексу, а в частині, що не регулюється ним, - відповідно до законодавства України про адміністративні правопорушення.
Вивченням матеріалів справи встановлено, що суд першої інстанції відповідно до приписів ст. ст. 486, 489, 495 МК України не достатньо всебічно, повно та об`єктивно з`ясував обставини справи, не дав належну оцінку доказам у їх сукупності і виніс постанову, зміст якої не відповідає вимогам ст. 527 МК України, ст. 283 КУпАП, суперечить приписам законодавства щодо законності та вмотивованості судового рішення.
Висновки суду першої інстанції про наявність складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 482 МК України, у діях ОСОБА_1 є необґрунтованими з огляду на таке.
Так, відповідно до ч. 1 ст. 458 МК України порушення митних правил є адміністративним правопорушенням, яке являє собою протиправні, винні (умисні або з необережності) дії чи бездіяльність, що посягають на встановлений цим Кодексом та іншими актами законодавства України порядок переміщення товарів, транспортних засобів комерційного призначення через митний кордон України, пред`явлення їх митним органам для проведення митного контролю та митного оформлення, а також здійснення операцій з товарами, що перебувають під митним контролем або контроль за якими покладено на митні органи цим Кодексом чи іншими законами України, і за які цим Кодексом передбачена адміністративна відповідальність.
Суб`єктами адміністративної відповідальності за порушення митних правил, як це передбачено ч. 2 ст. 459 МК України, можуть бути громадяни, які на момент вчинення такого правопорушення досягли 16-річного віку, а при вчиненні порушень митних правил підприємствами посадові особи цих підприємств.
Завданнями провадження у справах про порушення митних правил є своєчасне, всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її з дотриманням вимог закону, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню порушень митних правил, та запобігання таким правопорушенням (ч. 1 ст. 486 МК України).
Відповідно до ст. 489 МК України посадова особа при розгляді справи про порушення митних правил зобов`язана з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують та/або обтяжують відповідальність, чи є підстави для звільнення особи, що вчинила правопорушення, від адміністративної відповідальності, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
За диспозицією ч. 1 ст. 482 МК України переміщення або дії, спрямовані на переміщення товарів, транспортних засобів комерційного призначення через митний кордон України поза митним контролем, тобто поза місцем розташування митного органу або поза робочим часом, установленим для нього, і без виконання митних формальностей, або з незаконним звільненням від митного контролю внаслідок зловживання службовим становищем посадовими особами митного органу тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі 100 відсотків вартості товарів, транспортних засобів - безпосередніх предметів порушення митних правил з конфіскацією цих товарів, транспортних засобів і транспортних засобів, що використовувалися для переміщення товарів - безпосередніх предметів порушення митних правил через митний кордон України поза митним контролем.
Митні формальності - сукупність дій, що підлягають виконанню відповідними особами і митними органами з метою дотримання вимог законодавства України з питань державної митної справи.
Згідно з пунктом 5 частиною другою статті 265 МК України декларант може здійснювати декларування товарів самостійно або уповноважувати інших осіб на здійснення декларування від свого імені.
Відповідно до частини першої статті 266 МК України декларант зобов`язаний здійснити декларування товарів відповідно до порядку, встановленого цим Кодексом; надати органу доходів і зборів передбачені законодавством документи і відомості, необхідні для виконання митних формальностей.
Відповідно до частин першої та сьомої статті 257 МК України декларування здійснюється шляхом заявлення за встановленою формою (письмовою, усною, шляхом вчинення дій) точних відомостей про товари, мету їх переміщення через митний кордон України, а також відомостей, необхідних для здійснення їх митного контролю та митного оформлення. При застосуванні письмової форми декларування можуть використовуватися як електронні документи, так і документи на паперовому носії або їх електронні (скановані) копії, засвідченні електронним цифровим підписом декларанта або уповноваженої особи. Перелік відомостей, що підлягають внесенню до митних декларацій, обмежується лише тими відомостями, які є необхідними для цілей справляння митних платежів, формування митної статистики, а також для забезпечення додержання вимог цього Кодексу та інших законодавчих актів.
Згідно положень ст. 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності із законом.
Відповідно до ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
Склад правопорушення це наявність об`єктивних та суб`єктивних ознак, за наявності яких діяння вважається адміністративним правопорушенням. Відсутність хоча б однієї з цих ознак означає відсутність складу в цілому.
Вина є одним із елементів суб`єктивної сторони будь-якого правопорушення, а тому юридична відповідальність за загальним правилом можлива лише при винному вчиненні забороненого діяння чи бездіяльності.
Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини, притягнення особи до адміністративної відповідальності, може бути визнано пред`явленням кримінального обвинувачення у розумінні Конвенції про захист прав та основоположних свобод з урахуванням кваліфікації вчиненого діяння з точки зору внутрішньодержавного законодавства, його сутності і характеру, суворості потенційного покарання.
Беручи до уваги те, що санкція ч. 1 ст. 482 МК України передбачає, накладення на винну особу адміністративного стягнення у виді штрафу в розмірі 100 відсотків вартості товарів, транспортних засобів - безпосередніх предметів порушення митних правил з конфіскацією цих товарів, транспортних засобів і транспортних засобів, що використовувалися для переміщення товарів - безпосередніх предметів порушення митних правил через митний кордон України поза митним контролем, апеляційний суд доходить висновку, що вказане адміністративне правопорушення слід віднести до «кримінального аспекту» в розумінні Конвенції з огляду на суворість передбаченого стягнення.
Визнання кримінально-правового змісту справи свідчить про те, що особа, яка притягається до адміністративної відповідальності за вчинення такого правопорушення повинна користуватися основними гарантіями, які забезпечуються при обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, серед яких право знати, у вчиненні якого правопорушення її підозрюють або обвинувачують, бути чітко і своєчасно повідомленою про свої права та обов`язки, мати захисника, оскаржувати судові рішення та інші.
В своїх судових рішеннях Європейський Суд з прав людини неодноразово вказував на те, що формулювання обвинувачення є важливою умовою справедливого та об`єктивного судового розгляду.
Зокрема, в рішенні у справі "Ващенко проти України" Європейський суд вказав, що «"обвинувачення" для цілей пункту 1 статті 6 може бути визначене як офіційне доведення до відома особи компетентним органом твердження про вчинення цією особою правопорушення, яке нормою загального характеру визнається осудним і за яке встановлюється відповідальність карного та попереджувального характеру».
В рішенні у справі «Маттоціа проти Італії" Європейський Суд зазначив, що «обвинувачений у вчиненні злочину має бути негайно і детально проінформований про причину обвинувачення, тобто про ті факти матеріальної дійсності, які нібито мали місце і є підставою для висунення обвинувачення». Хоча ступінь "детальності" інформування обвинуваченого залежить від обставин конкретної справи, однак у будь-якому випадку відомості, надані обвинуваченому, повинні бути достатніми для повного розуміння останнім суті висунутого проти нього обвинувачення, що є необхідним для підготовки адекватного захисту.
В рішенні у справі "Абрамян проти Росії" Європейський Суд зробив висновок про те, що «деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення».
В цьому ж рішенні Суд нагадав, що надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду.
Відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція), кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Статтею 62 Конституції України встановлено, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.
Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Апеляційний суд вважає, що вищевказаних вимог закону судом першої інстанції не дотримано.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що громадянин ОСОБА_1 вчинив дії, спрямовані на переміщення через митний кордон України, поза митним контролем іноземної валюти, а саме 31 100 (тридцять одна тисяча сто) доларів США, тобто поза місцем розташування митного органу, у зв`язку з чим, його дії мають ознаки порушень митних правил, відповідальність за які передбачено ч. 1 ст. 482 МК України.
Вказане свідчить про те, що у протоколі про порушення митних правил допущена суперечність при викладенні фактичних обставин діяння (викладено зміст діяння, що посягають на порушення державного кордону України), що мало місце, та юридичній оцінці цього діяння.
Апеляційний суд не погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Так, як убачається зі змісту оскаржуваної постанови, посилаючись на протокол про порушення митних правил та лист ІНФОРМАЦІЯ_4 як на докази, що підтверджують вину ОСОБА_1 у порушенні митних правил, суд першої інстанції не дав їм аналіз, не зазначив, які саме відомості містять ці докази і чи свідчать такі про причетність ОСОБА_1 до порушення митних правил.
При цьому, суд першої інстанції також не зазначив, які саме інші матеріали справи доводять вину ОСОБА_1 у порушенні митних правил.
Разом із тим, суд першої інстанції не дав жодної оцінки поясненням захисника ОСОБА_1 адвоката Товта М.М., про відсутність у ОСОБА_1 наміру на переміщення іноземної валюти через митний кордон України поза митним контролем.
Крім того, зі змісту клопотання про відкладення розгляду справи від 13.08.2022 вбачається, що ОСОБА_1 бажав брати участь у розгляду справи судом першої інстанції (а. с. 30), однак, як убачається з матеріалів справи, у тому числі і змісту оскаржуваної постанови, розглянувши справу без участі ОСОБА_1 суд першої інстанції не з`ясовував причини неявки ОСОБА_1 у судове засідання та чи не бажає ОСОБА_1 брати участь у розгляді справи, чи вважає за можливе розглянути справу без його участі. Наведене дає обґрунтовані підстави стверджувати про порушення прав ОСОБА_1 , зокрема на надання пояснень у підтвердження своєї невинуватості та заперечень щодо складеного відносно нього протоколу.
Як убачається з матеріалів справи, сторона захисту не заперечує факт перебування ОСОБА_1 у лісі, однак заперечує той факт, що ОСОБА_1 мав намір на переміщення іноземної валюти через митний кордон України поза митним контролем.
Дослідивши матеріали справи про порушення митних правил, проаналізувавши доводи апеляційної скарги та позицію сторони захисту, апеляційний суд вважає, що на спростування пояснень сторони захисту у матеріалах справи відсутні будь-які докази, у тому числі й про те, що ОСОБА_1 мав намір на переміщення іноземної валюти через митний кордон України поза митним контролем.
Також, окрім відсутності в матеріалах справи доказів про намір на переміщення іноземної валюти через митний кордон України поза митним контролем, у матеріалах справи відсутні будь-які дані про те, що ОСОБА_1 , усвідомлював свої дії як протиправні, передбачав або повинен був і міг передбачити порушення своїми діями встановленого порядку переміщення іноземної валюти через митний кордон України або можливість такого порушення, бажав, свідомо допускав його, або легковажно розраховував на його відвернення.
При цьому, береться до уваги те, що вказані обставини мали місце в умовах повномасштабного вторгнення Російської Федерації в Україну і через постійні обстріли та небезпеку, ОСОБА_1 перебував у пригніченому психічному стані та побоювався за своє життя.
Разом із тим, зі змісту протоколу не вбачається, що діяння ОСОБА_1 скоєні поза місцем розташування митного органу або поза робочим часом, установленим для нього, і без виконання митних формальностей, або з незаконним звільненням від митного контролю внаслідок зловживання службовим становищем посадовими особами митного органу.
Так, як у протоколі про порушення митних правил, так і у постанові суду першої інстанції вказується на те, що «21.04.2022, о 20 год 30 хв, на напрямку 306 прикордонного знаку, на відстані приблизно 100 метрів від лінії державного кордону, у межах контрольованого прикордонного району, ділянка відповідальності відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » було затримано громадянина України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , при спробі подолання загороджувального паркану інженерних споруд у напрямку державного кордону з України в Словаччину. Дана ділянка державного кордону знаходиться поза межами розташування пункту пропуску на кордоні».
Тобто, зі змісту протоколу вбачається, що ОСОБА_1 діяння вчинені з порушенням приписів законодавства щодо державного кордону України.
Вказані відомості не відображені і в доповідній записці інспектора Беци Ю. І. (а. с. 21).
Апеляційний суд вважає, що викладена у протоколі про порушення митних правил суть обвинувачення суть скоєного правопорушення, є достатньою та зрозумілою при формулюванні ОСОБА_1 вчиненого ним діяння за ч.1ст.204 1 КУпАП, і зогляду на вказане ОСОБА_1 визнаний винуватим та притягнутий до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 204 1 КУпАП.
Між тим, Митним кодексом України передбачена відповідальність за порушення, які стосуються саме митного кордону України.
При цьому, апеляційний суд бере до уваги те, що з наявних у матеріалах справи копій рапортів від 21.04.2022 та 22. 04.2022 (а. с. 6, 7) убачається, що ОСОБА_1 вчинені діяння, спрямовані на незаконне порушення саме державного кордону України, а з копії протоколу про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 204-1 КУпАП не вбачається, що ОСОБА_1 скоєні діяння щодо недотримання митного законодавства України.
Із копії протоколу про адміністративне затримання не вбачається, що ОСОБА_1 скоєно діяння щодо недотримання приписів митного законодавства України.
Зміст пояснень сторони захисту свідчать про те, що ОСОБА_1 не був обізнаний, що перебуває неподалік лінії митного кордону України, оскільки жодних розпізнавальних знаків на ділянці, де він знаходився, не було, умислу на переміщення іноземної валюти через митний кордону поза місцем розташування митного органу не мав, і таких дій не вчиняв та не збирався вчиняти.
Зі змісту ст. 279 КУпАП вбачається, що справа про адміністративне правопорушення підлягає судовому розгляду в межах обставин, викладених у протоколі про адміністративне правопорушення. Тому такі, з урахуванням положень ст. 256 КУпАП та ст. 494 МК України, мають бути викладені у протоколі конкретно, у спосіб, який унеможливлює їх неоднозначне тлумачення та відповідати диспозиції закону про адміністративну відповідальність за вказане правопорушення.
Отже, матеріали справи про порушення митних правил не містять будь-яких відомостей та достовірних доказів, які б беззаперечно вказували на те, що дії ОСОБА_1 були спрямовані на переміщення іноземної валюти через митний кордон України поза митним контролем, тобто поза місцем розташування митного органу, а тому в його діях відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 482 МК України.
Суд не вправі самостійно змінювати на шкоду особі фабулу, викладену у протоколі про адміністративне правопорушення, яка є викладом обставин складу адміністративного правопорушення, що ставиться у вину особі, винуватість якої у скоєнні правопорушення повинна доводитися в суді; суд також не має права самостійно відшукувати докази винуватості особи у вчиненні правопорушення, оскільки суд, діючи таким чином, порушує вимоги ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, перебираючи на себе функції прокурора та позбавляючись статусу незалежного органу правосуддя.
У справі «Карелін проти Росії» («Karelin v. Russia», заява № 926/08, рішення від 20.09.2016 р.) ЄСПЛ розглянув ситуацію, коли національний суд при розгляді справи про адміністративне правопорушення ініціював дослідження доказів обвинувачення та за результатами дослідження доказів притягнув особу до відповідальності, уточнивши в судовому рішенні фабулу правопорушення, усунувши певні розбіжності та неточності, які мали місце в протоколі про адміністративне правопорушення, що становить порушення ч. 1 ст. 6 Конвенції в частині дотримання принципу рівності сторін і вимог змагального процесу (за цих умов особа позбавлена можливості захищатися від висунутого проти нього обвинувачення перед незалежним судом, а навпаки вона має захищатися від обвинувачення, яке, по суті, судом підтримується).
Приймаючи рішення апеляційний суд також бере до уваги доводи сторони захисту про відсутність у ОСОБА_1 наміру незаконно перемістити грошові кошти через митний кордону України поза митним контролем, а кошти, вилучені у ОСОБА_1 є його особистими коштами, які він офіційно заробив, і діяння ОСОБА_1 не становлять великої суспільної небезпеки, не завдали значної шкоди суспільним або державним інтересам, походження коштів є легальним. При цьому апеляційний суд також зазначає, що вказані доводи сторони захисту представниками митного органу поза розумним сумнівом спростовані не були, а діяльність суду (судові рішення) не повинна суперечити принципам справедливості та розумності.
Апеляційний суд також звертає увагу на те, що при накладенні на ОСОБА_1 адміністративного стягнення у виді штрафу в розмірі 909827 (дев`ятсот дев`ять тисяч вісімсот двадцять сім) грн 39 коп, судом першої інстанції не дотримані приписи ст. ст. 33-35 КУпАП, ст. 482 МК України, оскільки відповідно до санкції частини першої статті 482 МК України на особу може бути накладено стягнення у виді штрафу в розмірі 100 відсотків вартості товарів, транспортних засобів - безпосередніх предметів порушення митних правил з конфіскацією цих товарів, транспортних засобів і транспортних засобів, що використовувалися для переміщення товарів - безпосередніх предметів порушення митних правил через митний кордон України поза митним контролем і доходить висновку, що накладене на ОСОБА_1 стягнення належним чином невмотивовано, що призводить до висновку про незаконність та необґрунтованість судового рішення і у частині накладення адміністративного стягнення.
Отже, дослідивши наявні у справі докази, надавши їм об`єктивну оцінку та аналіз, апеляційний суд вважає, що викладені у протоколі про порушення митних правил та оскаржуваній постанові фактичні обстави справи є такими, що не знайшли свого підтвердження.
Водночас, сукупність вказаних обставин свідчить про обґрунтованість доводів сторони захисту щодо відсутності події і складу правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 482 МК України.
Отже, апеляційний суд не погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 482 МК України.
Таким чином, у матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що ОСОБА_1 діяв із умислом, спрямованим на порушення митних правил і, при цьому, усвідомлював свої дії як протиправні, передбачав або повинен був і міг передбачити порушення своїми діями встановленого порядку переміщення грошових коштів через митний кордон України або можливість такого порушення, бажав, свідомо допускав його, або легковажно розраховував на його відвернення, не передбачив можливості настання шкідливих наслідків, хоча повинен був і міг їх передбачити.
При цьому, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції не дав вірну оцінку зібраним у справі доказам, зокрема, протоколу про порушення митних правил та іншим матеріалам справи, а також не дав належної правової оцінки фактичним обставинам справи, не дослідив наявність вини у діях ОСОБА_1 як обов`язкової ознаки адміністративного правопорушення, належним чином не вмотивувавши висновок про наявність у діях ОСОБА_1 складу передбаченого ч. 1 ст. 482 МК України порушення митних правил.
При апеляційному розгляді справи та прийнятті судового рішення, апеляційний суд, врахувавши положення Конституції України, КУпАП та МК України, у тому числі про те, що тягар доведення обґрунтованості висновків, викладених у протоколі про порушення митних правил, покладається на митні органи, посадові особи яких проводили перевірку та склали протокол, а також принципи диспозитивності та змагальності, не перешкоджав учасникам судового розгляду в наданні ними доказів, можливостях доведення переконливості висунутих ними аргументів.
Крім того, при прийнятті судового рішення, апеляційний суд враховує і те, що представником митного органу не заявлялось і клопотань про повернення справи для проведення додаткової перевірки чи будь-яких інших клопотань у спростування доводів апеляційної скарги та підтвердження висновків суду першої інстанції.
При цьому, апеляційний суд бере до уваги те, що представниками митного органу не спростовано, що в матеріалах справи відсутні відомості, як б підтверджували, що ОСОБА_1 усвідомлював свої дії як протиправні, передбачав або повинен був, і міг передбачити порушення своїми діями встановленого порядку переміщення грошових коштів через митний кордон України або можливість такого порушення, бажав, свідомо допускав його, або легковажно розраховував на його відвернення.
Доводи сторони захисту достовірними доказами не спростовані, і матеріали справи не містять відомостей, які б давали підстави для сумнівів у достовірності цих доводів, у зв`язку з чим, апеляційний суд надає їм перевагу та приймає їх до уваги, так як вони узгоджуються з іншими зібраними у справі доказами, а тому, керуючись принципом презумпції невинуватості, апеляційний суд доходить висновку про визнання їх достовірними й такими, що не суперечать обставинам справи.
Інших достовірних доказів у підтвердження вини ОСОБА_1 у скоєнні передбаченого ч. 1 ст. 482 МК України адміністративного правопорушення у справі не має і на такі не посилався представник митного органу під час розгляду справи апеляційним судом.
Отже, вищенаведене свідчить про те, що у діяннях ОСОБА_1 відсутня вина, як обов`язкова ознака будь-якого адміністративного правопорушення, а тому в його діях відсутній склад передбаченого ч. 1 ст. 482 МК України адміністративного правопорушення.
Відповідно до ст. 531 МК України підставами для скасування постанови про накладення стягнення або про припинення провадження у справі про порушення митних правил є: 1) відсутність у діях особи, яка притягується до відповідальності, ознак порушення митних правил; 2) необ`єктивність або неповнота провадження у справі або необ`єктивність її розгляду; 3) невідповідність викладених у постанові висновків фактичним обставинам справи; 4) винесення постанови неправомочною особою, безпідставне недопущення до участі в розгляді справи особи, притягнутої до відповідальності, або її представника, а також інше обмеження прав учасників провадження у справі про порушення митних правил та її розгляду, якщо таке обмеження зашкодило всебічному розгляду справи та вплинуло або могло вплинути на винесення обґрунтованої постанови за результатами її розгляду; 5) неправильна або неповна кваліфікація вчиненого правопорушення; 6) накладення стягнення, не передбаченого цим Кодексом. Підставами для скасування чи зміни постанови про накладення стягнення або про припинення провадження у справі про порушення митних правил можуть бути визнані й інші визначені законами обставини, а відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП провадження у справі не може бути розпочате, а розпочате підлягає закриттю за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.
Приймаючи судове рішення беруться до уваги принцип «non bis in idem» закріплений у ч. 1 ст. 61 «Конституції України», відповідно до якого : «Ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення».
З огляду на вищенаведене, апеляційний суд також зазначає, що ОСОБА_1 не може бути двічі притягнений до адміністративної відповідальності за одні й ті ж самі діяння.
При прийнятті рішення враховуються положення передбаченого нормативно-правовими актами України принципу диспозитивності, відповідно до якого сторони провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених нормативно-правовими актами; ст. 294 КУпАП у частині перегляду судового рішення в межах апеляційної скарги; те, що представником митного органу жодних належних та допустимих доказів у спростування доводів апеляційної скарги, які б підтверджували висновки суду першої інстанції, і клопотань про витребування таких доказів, призначення експертизи, тощо, не заявлялось; що всі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь; що можливості збирання додаткових доказів у підтвердження винуватості ОСОБА_1 у скоєнні проступку вичерпані.
Керуючись ст. 527-530 МК України, ст. 294 КУпАП, апеляційний суд
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу, яку подав адвокат Товт М. М. в інтересах ОСОБА_1 , задовольнити.
Постанову судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 29 вересня 2022 року, щодо ОСОБА_1 , скасувати, а провадження у справі закрити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП за відсутністю події та складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 482 МК України.
Постанова набирає законної сили негайно, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Іван СТАН