ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 495/8797/23

Номер провадження 3/495/3080/2023

18 жовтня 2023 рокум. Білгород-Дністровський

Суддя Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області Анісімова Н.Д., розглянувши матеріали, які надійшли від Білгород-Дністровського РВП ГУНП в Одеській області про притягнення до адміністративної відповідальності:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1

за ч. 5 ст. 126, ч. 7 ст. 121 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі КУпАП), суд

ВСТАНОВИВ:

До Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області надійшли адміністративні матеріали про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ч. 5 ст. 126, ч. 7 ст. 121 КУпАП.

З протоколу про адміністративне правопорушення серія ААД № 193989 від 23.08.2023 року вбачається, що 23.08.2023 року о 17:05 годині в м. Білгород-Дністровський по вул. Садова 3 ОСОБА_1 керував мопедом Хонда-Діо при цьому не мав права керування транспортним засобом відповідної категорії «А», правопорушення було вчинено повторно протягом року (притягався до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 126 КУпАП 08.06.2023 року).

Своїми діями ОСОБА_1 порушив вимоги п. 2.1 «а» ПДР України та відповідно вчинив адміністративне правопорушення передбачене ч. 5 ст. 126 КУпАП.

З протоколу про адміністративне правопорушення серія ААД № 193988 від 23.08.2023 року вбачається, що 23.08.2023 року о 17:05 годині в м. Білгород-Дністровський по вул. Садова 3 ОСОБА_1 керував мопедом Хонда-Діо без номерних знаків, який не було зареєстровано у встановленому законом порядку. Порушення вчинене повторно протягом року (притягався до адміністративної відповідальності за ч. 6 ст. 121 КУпАП 08.06.2023 року).

Своїми діями ОСОБА_1 порушив вимоги п. 2.9 «в» ПДР України, чим вчинив адміністративне правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 7 ст. 121 КУпАП.

Кодекс України про адміністративні правопорушення фактично не передбачає процесуальних норм, які регламентують порядок розгляду суддею справ про адміністративні правопорушення і не містить спеціальних норм, що передбачають порядок об`єднання справ про адміністративне правопорушення, які одночасно розглядаються одним і тим же органом (посадовою особою).

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зобов`язано суди застосовувати при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерела права.

Згідно з практики Європейського Суду з прав людини, деякі справи про адміністративні правопорушення, за своєю суттю мають кримінальний характер та повністю підпадають під гарантії ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (п.п. 21-22 рішення у справі Надточій проти України». П. 33 рішення у справі «Гурепка проти України»).

Враховуючи наявність прогалин у праві стосовно процесуального врегулювання розгляду суддею справ про адміністративні правопорушення, зокрема, врегулювання порядку об`єднання справ в одне провадження, суд приходить до висновку, що в даному випадку правомірним і доцільним буде застосування аналогії процесуального закону - за правилами, закріпленими в КПК України.

Згідно ч. 1 ст. 217 КПК України у разі необхідності в одному провадженні можуть бути об`єднані матеріали досудових розслідувань щодо декількох осіб, підозрюваних у вчиненні одного кримінального правопорушення, або щодо однієї особи, підозрюваної у вчиненні кількох кримінальних правопорушень.

Згідно з вимогами п. 6 Розділу ІІІ Інструкції з діловодства в місцевих та апеляційних судах України затвердженої Наказом Державної судової адміністрації України від 20.08.2019 № 814, у разі об`єднання судових справ (матеріалів кримінального провадження) в одну їй присвоюється єдиний унікальний номер тієї з об`єднаних справ (матеріалів), яка надійшла до суду першою.

З огляду на те, що ОСОБА_1 обвинувачується у вчиненні декількох однорідних правопорушень, суд вважає необхідним об`єднати справи про адміністративні правопорушення відносно однієї і тієї ж особи, в одне провадження для спільного розгляду.

27.09.2023 року ОСОБА_1 подав до суду заяву про ознайомлення з матеріалами справи та відкладення розгляду справи.

18.10.2023 року ОСОБА_1 з`явився до суду та надав суду заяву зі змісту якої вбачається, що вину визнає повністю, адже зазначає, що дійсно 23.08.2023 року керував мопедом Хонда та їхав з роботи додому, поспішав, тому що вдома була лежача мати. Був зупинений співробітниками поліції, які склали протоколи за те, що немає права керування транспортним засобом та те, що мопед не зареєстрований. З правопорушенням згоден, щиро кається, та обіцяє більше не порушувати. При накладенні адміністративного стягнення просить суд врахувати його щире розкаяння, визнання вини, той факт, що керував мопедом аби швидше дістатися до хворої матері, скрутне матеріальне становище (сам є інвалідом 3 групи, у сім`ї працює самостійно аби забезпечити лежачу мати) у зв`язку з чим не зможе фінансово оплатити штраф. Просить суду призначити стягнення у розмірі, що буде менше, ніж передбачено санкціями відповідних статей. Також просить суду винести законне та справедливе рішення без його участі.

Як додатки до заяви ОСОБА_1 надав суду копію свого паспорта, копію посвідчення про призначення державної соціальної особі з інвалідністю ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 , копію паспорта ОСОБА_2 , копію посвідчення інвалідності матері ОСОБА_2 , копію довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААВ № 522333 від 24.01.2022 року та відомості з амбулаторної картки матері.

Вивчивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку.

Завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом (ст. 245 КУпАП).

Статтею 280 КУпАП передбачено, що суд при розгляді справи про адміністративне правопорушення, крім іншого, зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ст.ст. 251, 252 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, свідків, а також іншими документами.

Дослідивши письмові докази, суд прийшов до висновку про наявність у діях ОСОБА_1 складу адміністративних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 126, ч. 7 ст. 121 КУпАП, оскільки його вина підтверджується протоколами про адміністративне правопорушення серії ААД № 193989, ААД № 193988 від 23.08.2023, у яких викладена суть адміністративних правопорушень та які містять письмові пояснення ОСОБА_1 , з яких вбачається, що факт вчинення ним правопорушень визнано, довідками, відомостями з інформаційної системи «Армор».

Відповідно до п. 2.9 «в» ПДР України, водієві забороняється керувати транспортним засобом, не зареєстрованим в уповноваженому органі МВС. Диспозицією ч. 7 ст. 121 КУпАП передбачена адміністративна відповідальність за повторне протягом року вчинення будь-якого з порушень, передбачених частиною шостою цієї статті.

Санкція статті передбачає накладення стягнення у вигляді штрафу в розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або громадські роботи на строк від тридцяти до сорока годин, з оплатним вилученням транспортного засобу чи без такого.

Відповідно до п. 2.1 «а» ПДР України водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі посвідчення на право керування транспортним засобом відповідної категорії. Відповідальність за ч. 2 ст. 126 КУпАП настає у разі керування транспортним засобом особою, яка немає права керування таким транспортним засобом. Частина 5 ст. 126 КУпАП передбачає відповідальність за повторне протягом року вчинення порушень, передбачених частинами другою - четвертою цієї статті.

Санкція статті передбачає накладення стягнення у вигляді штрафу в розмірі двох тисяч чотирьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з позбавленням права керування транспортним засобом на строк від п`яти до семи років та з оплатним вилученням транспортного засобу чи без такого.

У рішенні по справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» від 29.06.2007 року, Європейський суд з прав людини у складі його Великої палати (далі - Суд) постановив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 36 КУпАП при вчиненні однією особою двох або більше адміністративних правопорушень адміністративне стягнення накладається за кожне правопорушення окремо. Якщо особа вчинила кілька адміністративних правопорушень, справи про які одночасно розглядаються одним і тим же органом (посадовою особою), стягнення накладається в межах санкції, встановленої за більш серйозне правопорушення з числа вчинених. До основного стягнення в цьому разі може бути приєднано одне з додаткових стягнень, передбачених статтями про відповідальність за будь-яке з вчинених правопорушень.

Згідно положень ст. 23 КУпАП, адміністративні стягнення є мірою відповідальності і застосовуються з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобігання вчинення нових правопорушень, як самим правопорушником, так і іншими особами.

При накладенні адміністративного стягнення, суд враховує характер вчиненого правопорушення, особу порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують та обтяжують відповідальність та те, що адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила правопорушення в дусі додержання законів України, а також запобігання вчиненню нових правопорушень, як самим правопорушником так і іншими особами.

Європейський суд з прав людини поширює стандарти, які встановлює Конвенція для кримінального провадження, на провадження у справах про адміністративні правопорушення (справа «Надточий проти України від 15 травня 2008 року») ЄСПЛ зазначив, що український уряд визнав кримінально-правовий характер Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Частина 2 ст. 61 Конституції України передбачає, що юридична відповідальність особи має індивідуальний характер. Системний аналіз та юридичний зміст положень ч. 2 ст. 61 Конституції України свідчить про те, що в основу притягнення до юридичної відповідальності має бути покладений конкретний склад правопорушення, яке скоїла особа. Відмінність у складі правопорушення (як в цілому, так і в конкретних його елементах) дає підстави для притягнення особи до різних видів юридичної відповідальності. Також, юридична відповідальність встановлюється за скоєння конкретного правопорушення конкретною особою, тобто вона має індивідуальний характер і характеризується, зокрема наявністю системи покарань та стягнень, можливістю призначення більш м`якого покарання та звільнення від нього тощо. Цей принцип забезпечується можливістю застосування виду юридичної відповідальності в залежності від ступеня суспільної небезпечності скоєного правопорушення. При цьому, принцип індивідуалізації відповідальності знаходить також свій вираз в тому, що при призначенні покарання (стягнення) мають враховуватися всі особливості та обставини справи, характер правопорушення, ступінь здійснення винною особою протиправного наміру, ступінь вини, властиві їй індивідуальні риси, спосіб життя, мотиви скоєння правопорушення і інше.

Відповідно до ст. 33 КУпАП стягнення за адміністративне правопорушення накладається у межах, установлених цим Кодексом та іншими законами України. При накладенні стягнення враховуються характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність.

Відповідно до ст. 24 КУпАП стягнення за адміністративне правопорушення накладається у межах, установлених цим Кодексом та іншими законами України.

Адміністративне стягнення має на меті покарання порушника, запобігання скоєнню нових правопорушень. Проте покарання не є самоціллю, воно виступає необхідним засобом виховання правопорушника і запобігання скоєнню правопорушень.

Аналіз вказаних статей Кодексу України про адміністративні правопорушення свідчить про те, що при накладенні стягнення враховуються характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність.

Однак, при розгляді справ про адміністративні правопорушення відсутній визначений Законом механізм, який би дозволяв накладати стягнення за вчинені адміністративні правопорушення нижче визначеної санкцією відповідної статті Кодексу або замінювати стягнення на інше, а тому, при розгляді даної справи слід застосувати аналогію права.

Таким чином, суд не може не звернути увагу на наступне: у той час як КУпАП, здавалося б, повинен встановлювати відповідальність за менш тяжкі правопорушення, ніж кримінальні правопорушення, в реальності він передбачає за вчинення деяких адміністративних правопорушень набагато суворіші стягнення, ніж встановлені Кримінальним кодексом України покарання за скоєння кримінальних проступків. При цьому КК України, на відміну від КУпАП України, містить норму, згідно з якою за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, за катування, вчинене представником держави, у тому числі іноземної, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення (ч. 1 ст. 69 КК України).

Тобто, законодавець надав суду можливість призначати менше покарання навіть за вчинення кримінального правопорушення за наявності окремих обставин, а за вчинення адміністративного правопорушення такого механізму не перебачив.

Це, на думку суду, указує на невідповідність Конституції України положень ч. 1 ст. 33 КУпАП в частині неможливості накладення більш м`якого адміністративного стягнення, ніж передбачено законом, оскільки особи, які притягуються до адміністративної відповідальності знаходяться явно в невигідній правовій ситуації в порівнянні з тими, хто вчинив більш тяжкі правопорушення за що передбачена кримінальна відповідальність.

«…Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України.

Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню…

… Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України…» - рішення Конституційного Суду України по справі № 15-рп/2004 від 02.11.2004 року у справі про призначення судом більш м`якого покарання.

У вказаному рішенні Конституційний Суд України визнав неконституційним положення ч. 1 ст. 69 КК України в частині, яка унеможливлює призначення особам, які вчинили злочини невеликої тяжкості, більш м`якого покарання, ніж передбачено законом. При цьому, Конституційний Суд України зазначив, що встановлення законодавцем недиференційованого покарання та неможливість його зниження не дозволяє застосовувати покарання до осіб, які вчинили злочини невеликої тяжкості, з урахуванням ступеня тяжкості вчиненого злочину, розміру заподіяних збитків, форми вини і мотивів злочину, майнового стану підсудного та інших істотних обставин, що є порушенням принципу справедливості покарання, його індивідуалізації та домірності».

Суд звертає увагу, що накладення стягнення, яке визначено ч. 5 ст. 126 КУпАП як безальтернативне стягнення у вигляді штрафу в розмірі двох тисяч чотирьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян (40 800 грн.) з позбавленням права керування транспортним засобом на строк від п`яти до семи років та з оплатним вилученням транспортного засобу чи без такого на особу, яка повністю визнала вину, щиро розкаялася, є особою з інвалідністю 3 групи з державною соціальною допомогою у розмірі 1 769,00 грн., що має на утриманні мати, яка також є особою з інвалідністю не сприятиме її вихованню та виправленню. Таке покарання виглядає надмірним у відношенні ОСОБА_1 з огляду на його майновий та сімейний стан.

Згідно приписів статей 1, 8 Основного Закону Україна є правовою державою, де визнається і діє принцип верховенства права. Так, згідно з положеннями ст. 129 Конституції України суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права.

Беручи до уваги, що верховенство право це не лише панування закону, але й інших соціальних регуляторів у суспільстві (мораль, звичаї, традиція), те, що справедливість є однією з основних засад права та те, що згідно норм чинного законодавства у даному конкретному випадку суд мав би накласти адміністративне стягнення у межах санкції за більш серйозне правопорушення, а саме за ч. 5 ст. 126 КУпАП суд вважає за можливе накласти на ОСОБА_1 більш м`яке адміністративне стягнення, ніж передбачено ч. 5 ст.126 КУпАП.

Вина ОСОБА_1 у тому, що він 23.08.2023 року керував транспортним засобом при цьому не маючи права керування транспортним засобом відповідної категорії повторно протягом року підтвердилося у ході розгляду адміністративної справи відносно нього. Проте з огляду на вищенаведені факти та обставини, суд вважає за необхідне накласти на нього стягнення у вигляді штрафу в розмірі двохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Таке стягнення, по-перше, корелюється з диспозицією та санкцією за ч. 2 ст. 126 КУпАП (керування транспортним засобом особою, яка не має права керування таким транспортним засобом), а по-друге, на переконання суду, буде відповідати меті адміністративного стягнення (виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобігання вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами).

Разом із тим, суд роз`яснює ОСОБА_1 , що це рішення в жодному разі не означає, що у випадку повторного вчинення аналогічного правопорушення чи будь-якого іншого правопорушення стосовно нього буде прийнято таке ж рішення. Навпаки, у разі повторного порушення закону, до нього буде застосовуватися стягнення у тому розмірі та вигляді, що передбачений відповідною санкцією статті, адже накладене по цій справі стягнення не досягне своєї мети виправлення особи, що вчинила правопорушення.

Крім того, статтею 40-1 КУпАП встановлено, що судовий збір у провадженні по справі про адміністративне правопорушення у разі винесення судом (суддею) постанови про накладення адміністративного стягнення сплачується особою, на яку накладено таке стягнення. Розмір і порядок сплати судового збору встановлюється законом.

Відповідно до Закону України «Про судовий збір», у разі ухвалення судом постанови про накладення адміністративного стягнення, з правопорушника стягується судовий збір на користь державного бюджету України, у сумі 536,80 гривень.

Керуючись ст.ст. 33, 36, 40-1, 121 ч. 7, 126 ч. 5, 283, 284 КУпАП, суд

ПОСТАНОВИВ:

Об`єднати в одне провадження адміністративні справи відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 126 та ч. 7 ст. 121 КУпАП, а саме: справа № 495/8797/23 провадження 3/495/3080/2023, справа № 495/8799/23 провадження 3/495/3081/2023 та присвоїти провадженням єдиний номер справи справа № 495/8797/23 провадження 3/495/3080/2023.

Визнати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 126, ч. 7 ст. 121 КУпАП.

Притягнути ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до адміністративної відповідальності та накласти на нього адміністративне стягнення:

- за ст. 121 ч. 7 КУпАП у вигляді штрафу в розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів, що становить 1 700,00 гривень без оплатного вилучення транспортного засобу;

- за ст. 126 ч. 5 КУпАП у вигляді штрафу в розмірі двохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 3 400,00 гривень.

На підставі ст. 36 КУпАП остаточно накласти стягнення за сукупністю правопорушень та призначити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі двохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 3 400,00 гривень.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь держави судовий збір в розмірі 536,80 гривень.

Згідно з ст. 307 КУпАП штраф має бути сплачений порушником не пізніш як через п`ятнадцять днів з дня вручення йому постанови про накладення штрафу.

Згідно з ст. 308 КУпАП - у разі несплати правопорушником штрафу у строк, установлений частиною першою статті 307 цього Кодексу, постанова про накладення штрафу надсилається для примусового виконання до органу державної виконавчої служби за місцем проживання порушника. У порядку примусового виконання постанови про стягнення штрафу за вчинення адміністративного правопорушення з правопорушника стягується подвійний розмір штрафу, визначеного у відповідній статті КУпАП та зазначеного у постанові про стягнення штрафу.

Строк пред`явлення виконавчого документа до виконання становить три місяці.

Постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена протягом десяти днів з дня винесення постанови. Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Суддя Н.Д. Анісімова