Справа № 545/2927/23
Провадження № 3/545/1705/23
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10.11.2023 року суддя Полтавського районного суду Полтавської області Потетій А.Г., розглянувши адміністративний матеріал, який надійшов з ВП №2 Полтавського РУП ГУНП в Полтавській області про притягнення до адміністративної відповідальності:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка м. Полтава, проживає в АДРЕСА_1 , громадянка України, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , інші дані суду не відомі,

у скоєнні правопорушення, передбаченого ч.3 ст.154 Кодексу України про адміністративні правопорушення,-

В С Т А Н О В И В:

Згідно протоколу про адміністративне правопорушення серії ВАВ №787528 від 01.08.2023 року, 07.07.2023 року близько 00.07 год. за адресою АДРЕСА_1 ОСОБА_1 неналежним чином утримувала свою собаку невстановленої породи, яка покусала сусідську собаку належну ОСОБА_2 , чим завдала матеріального збитку та вчинила адміністративне правопорушення, передбачене ст154 ч.3 КУпАП.

На розгляд матеріалу по суті ОСОБА_1 не з?явилася, проте в матеріалах справи містяться її пояснення, згідно яких остання вину не визнає.

Від представника ОСОБА_1 адвоката Сидоренко І.О. надійшло клопотання про закриття провадження у справі обґрунтоване наступним чином.

Зі змісту протоколу про адміністративне правопорушення № 787520 від 01.08.2023 року, вбачається, що він складений відносно ОСОБА_1 за ч. 3 ст. 154 КУпАП, по факту того, що «07.07.2023 року близько 00 год. 07 хв. за адресою АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 неналежним чином утримувала свою собаку невстановленої породи, яка покусала сусідську собаку належну гр. ОСОБА_2 , чим завдала матеріального збитку».

Вважаю, що дане провадження підлягає закриттю на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП, відповідно до якої провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю у разі відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

Свою позицію обґрунтовує наступним:

Частиною 1 ст. 9 КУпАП передбачено, що адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права та свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Відповідно до ст. 245 КУпАП, завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Як передбачено ст. 280 КУпАП, при розгляді справи про адміністративне правопорушення суд зобов`язаний з`ясувати, чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа у його вчиненні, чи підлягає адміністративній відповідальності та встановити інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно достатті 256 КУпАП у протоколі про адміністративне правопорушення зазначаються: дата і місце його складення, посада, прізвище, ім`я, по батькові особи, яка склала протокол; відомості про особу, яка притягається до адміністративної відповідальності (у разі її виявлення); місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення; нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане правопорушення; прізвища, адреси свідків і потерпілих, якщо вони є; пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності; інші відомості, необхідні для вирішення справи. Якщо правопорушенням заподіяно матеріальну шкоду, про це також зазначається в протоколі.

Аналіз змісту протоколу про адміністративне правопорушення № 787520 від01.08.2023 року, складеного відносно ОСОБА_1 , свідчить про те, що в ньому не викладено суть правопорушення, інкримінованого ОСОБА_1 .

Так, диспозицією ч. 1ст.154 КУпАП передбачена адміністративна відповідальність за утримання собак і котів у місцях, де це заборонено відповідними правилами, утримання незареєстрованих собак, приведення їх у громадські місця, вигулювання собак без повідків та намордників (крім собак, породи яких не внесені до Переліку небезпечних порід собак) чи в не відведених для цього місцях, а також неприбирання власником тварини її екскрементів під час перебування тварини у громадському місці (крім вигулювання у спеціально відведених для цього місцях).

Частина 3 ст. 154 КУпАП передбачає відповідальність за дії, передбачені частиною першою цієї статті, що спричинили заподіяння шкоди здоров`ю людини або її майну.

Таким чином, об`єктивна сторона правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 154 КУпАП полягає в діях, визначених частиною першою цієї статті, внаслідок яких було заподіяно шкоду здоров`ю людини чи її майну.

Однак, в протоколі про адміністративне правопорушення не вказано, яке діяння 1) утримання собак і котів у місцях, де це заборонено відповідними правилами, 2) утримання незареєстрованих собак, 3) приведення їх у громадські місця, 4) вигулювання собак без повідків та намордників (крім собак, породи яких не внесені до Переліку небезпечних порід собак) чи в не відведених для цього місцях, 5) не прибирання власником тварини її екскрементів під час перебування тварини у громадському місці (крім вигублювання у спеціально відведених для цього місцях) вчинила ОСОБА_1 .

Відповідно до протоколу № 787520 «гр.. ОСОБА_1 неналежним чином утримувала свою собаку», однак в цьому протоколі не вказано, які саме правила вона порушила, та чим вони регламентовані, а тому таке звинувачення не утворює складу адміністративного правопорушення ч. 1ст.154 КУпАП.

Більше того, жодних доказів того, що собака ОСОБА_1 покусала сусідського собаку до протоколу про адміністративне правопорушення не додано: свідки події відсутні, фото- чи відеодокази на підтвердження зазначених в протоколі обставин, також не надані. Документи, надані ветеринаром про проведене лікування собаки ОСОБА_2 самі по собі не підтверджують факту укусу собаки саме собакою, яка належить ОСОБА_1 .

Більше того, об`єктивна сторона правопорушення, зазначеного в протоколі, спростовується поясненнями особи, зазначеної в протоколі як потерпіла - ОСОБА_2 , яка зазначила про те, що «07.07.2023 близько 00.07 почула скавучання собаки своєї, вийшла на двір з сестрою шукати в темряві свого собаку ... собака скавчала в сусідському дворі, ми пішли до сусідки та побачили, як собака сусідки тримала в пасті за шию мою собаку».

В дійсності, мама ОСОБА_2 зателефонувала ОСОБА_1 близько 00.00 год.07.07.2023 року і сказала їй забрати свого собаку, він весь в крові, в нього розсічена лапа. ОСОБА_1 тут же вибігла на своє подвір`я, де побачила свого собаку біля будинку, у спокійному стані. Жодних слідів перебування на її подвір`ї сусідського собаки не було, як і слідів крові на її собаці чи подвір`ї. Сусіди в цей час перебували біля хвіртки її подвір`я і, нібито, шукали свого собаку, але її на території господарства ОСОБА_1 не було, про що ОСОБА_3 вказала у своїх поясненнях, наданих 01.08.2023 року ДОП ВП № 2 Полтавського РУП капітану поліції Федченко І.В.

Відсутність будь-яких належних та допустимих доказів вчинення ОСОБА_1 дій, обумовлених ч. 3 ст. 154 КУпАП, свідчить про відсутність події інкримінованого їй адміністративного правопорушення.

Відповідно до статті 251КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання.

протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255цього Кодексу.

Згідно положень ст. 256 КУпАП протокол про адміністративне правопорушення повинен містити всю необхідну інформацію щодо неправомірних дій чи бездіяльності особи, що забезпечить правильну кваліфікацію та притягнення особи до відповідальності за належною статтею КУпАП.

Відповідно до рішень Європейського суду з прав людини від 20.09.2016 у справі «Карелін проти Росії», коли викладена в протоколі фабула адміністративного правопорушення не відображає всіх істотних ознак складу правопорушення, суд не має права самостійно редагувати її, а так само не може відшукувати докази на користь обвинувачення, оскільки це становитиме порушення права на захист (особа не може належним чином підготуватися до захисту) та принципу рівності сторін процесу (оскільки особа має захищатися від обвинувачення, яке підтримується не стороною обвинувачення, а фактично судом).

За змістом вимог ст. 256, ч.1 ст.257 КУпАП, питання наявності або відсутності складу адміністративного правопорушення суд вирішує лише у межах протоколу, складеного відносно конкретної особи, яка притягається до адміністративної відповідальності.

Протокол про адміністративне правопорушення сам по собі без підтвердження іншими належними та допустимими доказами не є безумовним та беззаперечним доказом на доведення вини особи у вчиненні адміністративного правопорушення, являє собою лише початковий правовий висновок щодо дій певної особи.

Як докази на підтвердження винуватості ОСОБА_1 на розгляд суду надано протокол про адміністративне правопорушення № 787520 від 01.08.2023 року, письмові пояснення гр. ОСОБА_2 , письмової пояснення ОСОБА_1 , в яких вона заперечує свою причетність до заподіяння її собакою будь-яких ушкоджень сусідській собаці, та виписки від лікаря. Вказані докази не доводять поза розумним сумнівом факт заподіяння укусів сусідській собаці саме собакою, власницею якої є ОСОБА_1 .

Свідків вказаних у протоколі обставин не було, бо відомості про них у протоколі відсутні, фото та відеодокази, з яких було б можливим встановити вказані у протоколі обставини також відсутні. Таким чином, під час оформлення адміністративних матеріалів, поліцейський не виконав вимоги частини 2 статті 255 КУпАП, оскільки ним не зібрані належні та достатні докази вчинення ОСОБА_1 інкримінованого їй адміністративного правопорушення.

Відповідно до ст. 278 КУпАП орган, який розглядає справу про адміністративне правопорушення, вирішує також питання, чи правильно складено протокол про адміністративне правопорушення, та не вправі вийти за межі протоколу.

Протокол про адміністративне правопорушення № 787520 від 01.08.2023 року, містить суперечливі відомості та складений з порушенням вимог ст. 256 КУпАП та Інструкції з оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення в органах поліції, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України 06.11.2015 № 1376.

Так, частиною 2 ст. 254 КУпАП обумовлено, що протокол про адміністративне правопорушення, у разі його оформлення, складається не пізніше двадцяти чотирьох годин з моменту виявлення особи, яка вчинила правопорушення, у двох примірниках, один із яких під розписку вручається особі, яка притягається до адміністративної відповідальності.

Після виявлення адміністративного правопорушення не пізніше двадцяти чотирьох годин повинен бути складний відповідний протокол про адміністративне правопорушення. При цьому, будь-яких випадків відстрочення моменту складання протоколу чинним законодавством не передбачено.

В даному випадку відносно події, яка зазначена у протоколі за датою вчинення07.07.2023 року, протокол про адміністративне правопорушення було складено лише01.08.2023 року. При цьому, жодних відомостей про те, що в момент вчинення правопорушення, описаного у протоколі, викликався наряд поліції, з метою фіксування адміністративного правопорушення та встановлення винної особи адміністративний матеріал не містить.

Окрім того, як було зазначено вище, всупереч вимогам ч. 1 ст. 256 КУпАП та п. 9 розділу ІІ Інструкції № 1376 в графі «Склад адміністративного правопорушення» суть адміністративного правопорушення зазначена не у точній відповідності ознакам складу адміністративного правопорушення, зазначеному у ч. 3 статті 154 КУпАП, за якою складено протокол, що виключає об`єктивну сторону правопорушення.

Ще одним недоліком складеного протоколу є те, що всупереч вимогам п. 6 розділу ІІ Інструкції № 1376, не заповнені і графи, які передбачають зазначення відомостей про свідків (в даному випадку, ці графи пусті, тоді як в разі відсутності свідків правопорушення, має бути вказано саме їх відсутність).

Також у протоколі вказані анкетні дані понятих, в присутності яких складався даний протокол, але їх підписи у відповідних графах відсутні.

До того ж, вказане у протоколі правопорушення кваліфіковане за ч. 3 ст. 154 КУпАП, обов`язковою умовою якої є заподіяння шкоди здоров`ю людини або її майну, що обумовлює наявність завданої шкоди станом на момент складання протоколу. Але, в даному випадку, у графі «Правопорушенням заподіяно матеріальну шкоду» вказано «встановлюється», що не доводить наявність завданої шкоди, тим самим виключаючи склад правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 154 КУпАП.

Враховуючи сукупність вказаних порушень при складанні протоколу про адміністративне правопорушення № 787520 від 01.08.2023 року, вважаю, що він не є належним доказом правопорушення, яке інкримінується ОСОБА_1 .

Згідно з положеннями ст. 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.

Відповідно до ст. 62 Конституції України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.

Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

При цьому, відповідно до положень ст. 251 КУпАП, ст. 62 Конституції України вважаю такими, що не можуть бути визнаними належними та допустимими доказами відомості, що містяться у самому протоколі про адміністративне правопорушення, виходячи з того, що сам по собі протокол про адміністративне правопорушення не може бути беззаперечним доказом вини особи в тому чи іншому діянні, оскільки не являє собою імперативного факту доведеності вини особи, тобто не узгоджується із вищевказаним стандартом доказування "поза розумним сумнівом", оскільки наявні у ньому дані не випливають зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту.

При цьому, в силу положень п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до ст. 1 Конституції, Україна є суверенною і незалежною, демократичною, соціальною, правовою державою. Людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (ст.3 Конституції України).

У відповідності зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року (далі - ЄСПЛ ), не тільки Конвенція про захист правлюдини іосновоположних свобод (далі Конвенція), але й, практика ЄСПЛ застосовується судами України як джерело права, та має більшу юридичну силу чим норми КПК України, оскільки згідно ст.19 Закону, законодавчий орган держави (орган представництва) має здійснювати експертизу та перевірку чинних законів і підзаконних актів на відповідність Конвенції та практиці ЄСПЛ.

Європейський суд з прав людини у рішеннях від 07.11.2002 року по справі «Лавентес проти Латвії» та від 08.02.2011 року по справі «Берктай проти Туреччини» наголосив, що оцінюючи докази, суд застосовує принцип доведення «за відсутності розумних підстав для сумніву, що може бути результатом цілої низки ознак або достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою неспростовних презумцій».

В рішенні Європейського суду з прав людини від 30.10.2014 по справі «Швидка проти України» суд прийшов до висновку, що справа про адміністративне правопорушення вважається кримінальною у розумінні Конвенції.

У справі «Капо проти Бельгії» від 13.01.2005, суд зазначив, що у кримінальних справах питання доказів належить досліджувати загалом у світлі п. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, і вимагає воно, крім іншого, щоб тягар доказування лежав на стороні обвинувачення.

Європейський суд підтримується позиції того, що суд вправі обґрунтовувати свої висновки лише доказами, що випливають зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту (справа «Коробов проти України» від 21.07.2011) тобто таких, що не залишать місце сумнівам, оскільки наявність останніх не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом» (справа «Ірландія проти Сполученого Королівства» від 18.01.1978).

У рішеннях від 30.05.2013 року у справі № 36673/04 «Малофєєва проти Росії» та від 20.09.2016 року у справі № 926/08 «Карелін проти Росії», Європейський суд з прав людини зауважив, що формулювання правопорушення, викладене у фабулі постанови про адміністративне правопорушення, слід вважати по суті викладенням обвинувачення у вчиненні адміністративного правопорушення, винуватість у скоєнні якого має бути доведена не судом, а перед судом у змагальному процесі. Суд також не має права самостійно відшукувати докази винуватості особи у вчиненні правопорушення, оскільки, таким чином, неминуче перебиратиме на себе функції обвинувача, позбавляючись статусу незалежного органу правосуддя, що є порушенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Правова позиція Верховного Суду, яка викладена у постанові від 23.06.2020 року у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду по справі № 159/3738/16-к відповідно до якої: «Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розуміння пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був учинений і обвинувачений є виннимувчиненні цього злочину.

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 26 лютого 2019 року № 1-р/2019 у справі щодо відповідності Конституції України (конституційності) статті 368-2 КК України зауважив, що елементом принципу презумпції невинуватості є принцип «indubioproreo», згідно з яким при оцінюванні доказів усі сумніви щодо вини особи тлумачаться на користь її невинуватості. Презумпція невинуватості особи передбачає, що обов`язок доведення вини особи покладається на державу.

За змістом завдань Кодексу України про адміністративні правопорушення та загальних норм Конституції України та Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, вина особи у вчиненні адміністративного правопорушення має бути доведена належними доказами, а будь-які сумніви і протиріччя повинні трактуватися на користь особи, яка притягається до адміністративної відповідальності.

Враховуючи вищевикладене, вважаю, що адміністративний матеріал, складений за ч. 3 ст. 154 КУпАП відносно ОСОБА_1 , не містить достатніх, належних та допустимих доказів, які б свідчили про те, що 07.07.2023 року близько 00 год. 07 хв. за адресою АДРЕСА_1 , мали місце дії з боку ОСОБА_1 , спрямовані на порушення правил утримання собаки, що виключає можливість притягнення її до адміністративної відповідальності.

Дослідивши матеріали адміністративної справи, суд приходить до наступного.

Так, рішеннями Європейського суду з прав людини визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Крім цього, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні, від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» констатував, що сторони мають вживати заходи, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження, а тому, враховуючи вищевказане, принцип невідворотності, який передбачає неминучість настання адміністративної відповідальності для особи, яка вчинила адміністративний проступок, оскільки адміністративний проступок, на який не відреагувала держава, заподіює правопорядку серйозної шкоди, а безкарність правопорушника буде заохочувати його на вчинення нових проступків і буде подавати негативний приклад іншим нестійким особам.

Як вбачається з положень п. 7 ч. 2 ст. 129 Конституції України, однією з основних конституційних засад судочинства є розумність строків розгляду справи судом.

Розгляд справи протягом розумного строку гарантовано і ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Враховуючи вище зазначене в діях ОСОБА_1 відсутній склад адміністративного правопорушення,передбаченого ч.3 ст.154 КУпАП, а тому провадження по справі слід закрити.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 154 ч.3, 213, 221, 247, 283 Кодексу України про адміністративні правопорушення, -

ПОСТАНОВИВ:

Провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 про притягнення її до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 154 Кодексу України про адміністративне правопорушення закрити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 Кодексу України про адміністративне правопорушення у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення.

Постанова може бути оскаржена до Полтавського апеляційного суду через Полтавський районний суд Полтавської області протягом десяти днів з дня її винесення.

Суддя: А. Г. Потетій