Справа № 344/7964/23
Провадження № 33/4808/412/23
Категорія ст.172-14 ч.2 КУпАП
Головуючий у 1 інстанції Ковалюк І. П.
Суддя-доповідач Васильєв
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2023 року м. Івано-Франківськ

Суддя Івано-Франківського апеляційного суду Васильєв О.П.,

за участю особи, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 та його захисника адвоката Лукиніва М.П., прокурорів Негрича М.Н. та Смітюк В.О., потерпілого ОСОБА_2

розглянувши справу про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 08 травня 2023 року, якою

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , жителя АДРЕСА_1 , начальника відділення офіцерів запасу і кадрів Івано-Франківського міського територіального центру комплектування та соціальної підтримки,

визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.172-14 КупАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 1000 (однієї тисячі) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000 (сімнадцять тисяч) гривень, а також стягнуто 536 гривень 80 копійок судового збору,-

в с т а н о в и в :

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 вчинив перевищення військовою службовою особою службових повноважень, тобто умисне вчинення дій, які явно виходять за межі наданих цій особі прав чи повноважень, вчинені в умовах особливого періоду, за наступних обставин.

Близько 07 год. 00 хв. 12.04.2023 на вул. Промислова, 25 в м. Івано-Франківську, біля закладу швидкого харчування « ІНФОРМАЦІЯ_2 », військовослужбовці Івано-Франківського МТЦК та СП, майор ОСОБА_1 та капітан ОСОБА_3 , виконуючи заходи оповіщення військовозобов`язаних до зазначеного центру комплектування, зустріли громадянина України ОСОБА_2 . Під час розмови із останнім майор ОСОБА_1 та капітан ОСОБА_3 з`ясували, що ОСОБА_2 знаходиться на військовому обліку у ІНФОРМАЦІЯ_3 . Надалі майор ОСОБА_1 та капітан ОСОБА_3 повідомили ОСОБА_2 , що йому необхідно пройти до автомобіля та прослідувати до Івано-Франківського МТЦК та СП для уточнення військово-облікових даних. Військовослужбовці жодних правових підстав для явки ОСОБА_2 не повідомили, жодних повісток останньому не вручили. Після того, майор ОСОБА_1 та капітан ОСОБА_3 , проти волі ОСОБА_2 , не маючи жодних правових і законних підстав, взяли останнього за руки та ноги, почали тягнути, змушуючи таким чином ОСОБА_2 пройти до поліцейського автомобіля, чим порушили конституційні права ОСОБА_2 щодо гідності та недоторканості.

Таким чином, начальник відділення офіцерів запасу і кадрів ІНФОРМАЦІЯ_4 майор ОСОБА_1 під час проходження військової служби у зазначеному центрі комплектування, в порушення вимог ст. ст. 3, 68 Конституції України, ст. ст. 11, 49 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 1, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, близько 07 год. 00 хв. 12.04.2023 біля закладу швидкого харчування « ІНФОРМАЦІЯ_2 », що по вул. Промислова, 25 Івано-Франківської МТГ, за відсутності правових і законних підстав, незаконно взяв за руки ОСОБА_2 , і проти волі останнього, почав тягнути до поліцейської машини, чим обмежив конституційні права ОСОБА_2 щодо гідності та недоторканості, чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 172-14 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Не погодившись з вказаним рішенням суду особа, яка притягується до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу.

Апелянт вважає, що оскаржувана постанова є незаконною, необґрунтованою, не ґрунтується на нормах матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, виходячи із наступного.

Вважає, що суддя суду першої інстанції, з огляду на відсутність в матеріалах адміністративної справи допустимих доказів, дійшла безпідставного висновку про те, що ОСОБА_1 вчинив адміністративне правопорушення, яке виразилось у перевищенні військовою службовою особою службових повноважень, тобто умисне вчинення дій, які явно виходять за межі наданих цій особі прав чи повноважень, вчинені в умовах особливого періоду.

Вказує на те, що протокол складено 03.05.2023 тоді, як подія мала місце 12.04.2023, тобто через значний проміжок часу.

Стверджує, що поза увагою суду залишились процесуальні порушення, а саме, що ОСОБА_1 , в порушення приписів Закону, не було роз`яснено його права та обов`язки, не було забезпечено право мати захисника.

На переконання апелянта, висновок Івано-франківського міського суду не відповідає фактичним обставинам справи та не узгоджується із наявними доказами, які були неповно досліджені судом з точки зору їх допустимості та достатності.

Апелянт наголошує, що характер дій військової службової особи при перевищенні влади чи службових повноважень полягає у тому, що службова особа вчиняє те чи інше діяння по службі, яке не входить до її компетенції.

Зі слів апелянта, близько 07 год. 00 хв. 12.04.2023 на вул. Промислова, 25 в м. Івано-Франківську, виконуючи службові обов`язки, працівником поліції було зупинено громадянина ОСОБА_2 , 1972 року народження, який повідомив, що перебуває на військовому обліку в ІНФОРМАЦІЯ_3 , куди звертався влітку і йому сказали чекати повідомлення про виклик.

Зв`язавшись з ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_1 стало відомо, що громадянин ОСОБА_2 від військової служби за призовом під час мобілізації в особливий період, воєнний стан, ухиляється, оскільки до ІНФОРМАЦІЯ_6 не з`являвся.

Апелянт стверджує, що надалі ОСОБА_2 було оповіщено про встановлені обставини, дотримуючись норм матеріального права, та запропоновано останньому проїхати до ІНФОРМАЦІЯ_7 для уточнення його військово-облікових даних. Однак, військовозобов`язаний ОСОБА_2 в категоричній формі відмовився, ліг на землю, тримаючи в руках стакан з кавою, сигарету, відмовився будь-куди йти, запропонував, за бажанням, нести його.

Апелянт наголошує, що з метою оповіщення військовозобов`язаного про необхідність уточнити в МТЦК та СП облікових даних ОСОБА_2 , та в подальшому пройти огляд у військово-лікарській комісії щодо придатності до військової служби, зважаючи на те, що останній злісно ухиляється від виконання свого конституційного обов`язку, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , з повагою до оточуючих і до самого військовозобов`язаного, підняли ОСОБА_2 з пішохідної доріжки. З метою недопущення конфліктних ситуацій ОСОБА_1 та ОСОБА_3 після того, як невідома жінка втрутилася та почала знімати їх на телефон, залишили ОСОБА_2 на місці.

На переконання апелянта, жодних своїх повноважень стосовно військовозобов`язаного ОСОБА_2 , з урахуванням норм матеріального права, своїх статутних обов`язків, приписів законів та інструкцій, ОСОБА_1 умисно, в супереч інтересам служби, не перевищено.

Апелянт переконує, що на оповіщення військовозобов`язаного ОСОБА_1 та ОСОБА_3 мали відповідні повноваження, які жодним чином не перевищували.

Зі слів апелянта, суддя міського суду при розгляді справи про адміністративне правопорушення, не пояснивши ОСОБА_1 його права, передбачені Конституцією України, КУпАП, не з`ясувала, чи було вчинено правопорушення, а також не прийняла у ОСОБА_1 документи, які мають значення для вирішення справи, а саме: посвідчення учасника бойових дій, посвідчення уповноваженої особи на здійснення заходів правового режиму, характеристику.

Просить постанову суду скасувати, а провадження по справі про адміністративне правопорушення закрити у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 172-14 КУпАП.

В судовому засіданні апеляційної інстанції особа, яка притягується до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 та його захисник адвокат Лукинів М.П. підтримали доводи апеляційної скарги в повному обсязі, просили скасувати постанову суду першої інстанції та закрити провадження у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення, що ставиться ОСОБА_1 у вину.

В судовому засіданні апеляційної інстанції прокурори Негрич М.Н. та Смітюк В.О. заперечили проти доводів апеляційної скарги, просили відмовити в задоволенні вимог апелянта. Вважають, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим. Стверджують, що ОСОБА_1 , будучи військовою службовою особою, вчинив перевищення службових повноважень, тобто умисне вчинення дій, які явно виходять за межі наданих цій особі прав чи повноважень, вчинені в умовах особливого періоду, що виразилось в протиправному обмеженні конституційних прав ОСОБА_2 щодо гідності та недоторканості.

В судовому засіданні потерпілий ОСОБА_2 вважав, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини та прийшов до обґрунтованого висновку, що дії ОСОБА_1 не були законні та порушували його права. Стверджував, що вважав безпідставними вимоги ОСОБА_1 щодо явки до військкомату, оскільки вони були незаконні та звертав увагу суду на те, що він взагалі відмовляється від служби в армії. Разом з тим, ніяких претензій матеріального та морального характеру до ОСОБА_1 він не має. Вказував, що не заперечує проти задоволення апеляційної скарги, оскільки байдуже ставиться до результатів розгляду вказаного провадження.

Перевіривши матеріали справи про адміністративне правопорушення, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно приписів ст. 245 КУпАП, завданням провадження у справах про адміністративне правопорушення є всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її у точній відповідності із законом.

Відповідно до вимог ст. 280 КУпАП, суддя при розгляді справи про адміністративне правопорушення має з`ясувати, чи було вчинено правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду («Пономарьов проти України»).

Так, діючий КУпАП не містить визначення правових підстав для скасування судового рішення суду першої інстанції у зв`язку з чим при вирішанні цього питання необхідно виходити із загальних принципів здійснення судочинства.

Апеляційний суд вважає, що судове рішення суду першої інстанції підлягає обов`язковому скасуванню у тому, випадку, коли за наявності підстав для закриття судом провадження його не було закрито або ухвалено незаконним складом суду.

Зокрема, підлягає обов`язковому скасуванню судове рішення у тому разі, коли вину обвинуваченого не доведено сукупністю належних та допустимих доказів по справі, коли відсутня подія правопорушення або коли в діях особи, яка притягається до відповідальності відсутній склад відповідного правопорушення.

За приписами ст. 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема, протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків. Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Апеляційний суд надає оцінку сукупності доказів, які містяться в матеріалах справи, з точки зору належності, допустимості, достовірності та достатності для прийняття відповідного процесуального рішення.

Апеляційний суд виходить з того, що відповідно до ч. 3 ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях і всі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачиться на її користь, а оцінка доказів, відповідно до приписів ст. 252 КУпАП, відбувається за внутрішнім переконанням особи, що приймає рішення та ґрунтується на всебічному, повному, та об`єктивному досліджені всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом та правосвідомістю, а жодний доказ не має наперед встановленої сили.

Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає за необхідне перевірити доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо наявності правових підстав для закриття провадження у відповідності до вимог ст. 247 КУпАП за відсутністю складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 172-14 КУпАП, в діях останнього.

Згідно вимог ч. 1 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній із захистом Вітчизни.

У відповідності до ч. 10 ст. 1 Закону України «Про оборону України», ст. 1, ч. 8 ст. 4 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» з моменту оголошення мобілізації в Україні або в окремих її місцевостях настає особливий період, тобто період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Мобілізація комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу.

Указом Президента України від 24.02.2022 № 69/2022 оголошено загальну мобілізацію. Саме з цим моментом відповідно до положень Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» законодавець пов`язує настання особливого періоду. При цьому, сама мобілізація не вичерпує завдань особливого періоду, а лише розпочинає його дію. Закінчення періоду мобілізації, у свою чергу, не є самостійною підставою для припинення особливого періоду, при цьому в проміжках між періодами проведення мобілізації стан особливого періоду не припинявся.

Особливий період закінчується з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу.

Рішень про демобілізацію усіх призваних військовослужбовців та переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу Президент України не приймав.

Відповідно до ст. ст. 11, 16, 49 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст. 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України кожний військовослужбовець зобов`язаний свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, сумлінно і чесно виконувати свій військовий обов`язок, виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою, бути зразком високої культури, скромності й витримки, берегти військову честь, захищати свою й поважати гідність інших людей, завжди пам`ятати, що за їх поведінкою судять не лише про них, а й про Збройні Сили України в цілому, не допускати негідних вчинків самому та утримувати від їх вчинення товаришів по службі.

У відповідності до ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Приміткою до ст. 172-13 КУпАП визначено, що під військовими службовими особами розуміються військові начальники, а також інші військовослужбовці, які обіймають постійно чи тимчасово посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих чи адміністративно-господарських обов`язків, або виконують такі обов`язки за спеціальним дорученням повноважного командування.

Разом з тим, відповідно до п. 1 Постанови Пленуму ВСУ від 26.04.2002 № 5, особа є службовою не тільки тоді, коли вона здійснює відповідні функції чи виконує обов`язки постійно, а й тоді, коли вона робить це тимчасово або за спеціальним повноваженням, за умови, що зазначені функції чи обов`язки покладені на неї правомочним органом або правомочною службовою особою.

За наслідками апеляційного перегляду встановлено, що майор ОСОБА_1 з 21.12.2022 Наказом начальника Івано-Франківського міського територіального центру комплектування та соціальної підтримки (по стройовій частині) від 10.12.2022 №626 призначений на посаду начальник відділення офіцерів запасу і кадрів Івано-Франківського міського територіального центру комплектування та соціальної підтримки (а.с. 9 Витяг з Наказу).

Відтак, майор ОСОБА_1 за своїми військовим званням та службовими обов`язками (а.с. 10-12 Витяг із функціональних обов`язків начальника відділення офіцерів запасу і кадрів ІНФОРМАЦІЯ_8 ) наділений організаційно-розпорядчими та адміністративно-господарськими функціями та являється військовою службовою особою.

Військова службова особа, відповідно до вимог ст. ст. 11, 16, 49 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст. 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, зобов`язана свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, сумлінно і чесно виконувати свій військовий обов`язок, виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених їй за посадою, бути зразком високої культури, скромності й витримки, берегти військову честь, захищати свою й поважати гідність інших людей, завжди пам`ятати, що за їх поведінкою судять не лише про них, а й про Збройні Сили України в цілому, не допускати негідних вчинків самому та утримувати від їх вчинення товаришів по службі.

Апеляційний суд, дослідивши доводи апелянта, повторно дослідивши наявні в матеріалах справи докази, вважає, що суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про те, що в діях ОСОБА_1 наявний склад правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 172-14 КУпАП, оскільки останній, будучи військовою службовою особою, вчинив перевищення службових повноважень, тобто допустив умисне вчинення дій, які явно виходять за межі наданих цій особі прав чи повноважень, вчинені в умовах особливого періоду.

На переконання апеляційного суду, суд першої інстанції обґрунтовано вказав на те, що вина ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 172-14 КУпАП, доводиться даними, що містяться в матеріалах справи про адміністративне правопорушення.

Зокрема, винуватість ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 172-14 КУпАП, окрім визнання вини ОСОБА_1 і під час надання письмових пояснень прокурору в ході складання адміністративних матеріалів (а.с. а.с. 13-14), і під час судового засідання суду першої інстанції (абз. 2 а.с. 25 зворот), і власноручного ствердження в доводах апеляційної скарги (абз. 5 а.с. 41), доводиться:

- даними Протоколу про адміністративне правопорушення №31 від 03.05.2023, відповідно до якого начальник відділення офіцерів запасу і кадрів Івано-Франківського міського територіального центру комплектування та соціальної підтримки майор ОСОБА_1 звинувачується в тому, що, за обставин, указаних у протоколі, під час проходження військової служби у зазначеному центрі комплектування, у порушення вимог ст. ст. 3, 68 Конституції України, ст. ст. 11, 49 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 1, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, за відсутності правових і законних підстав, незаконно взяв за руки ОСОБА_2 і, проти волі останнього, почав тягнути до поліцейської машини, чим обмежив конституційні права ОСОБА_2 щодо гідності та недоторканості, цим самим вчинивши перевищення військовою службовою особою службових повноважень, тобто умисне вчинення дій, які явно виходять за межі наданих цій особі прав чи повноважень, вчинені в умовах особливого періоду, тобто адміністративне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 172-14 КУпАП (а.с. а.с. 1-7);

- даними Листа Івано-Франківського МТЦК та СП від 26.04.2023 №4/462, згідно якого майор ОСОБА_1 , будучи вповноваженим, здійснював (12.04.2023) заходи оповіщення та призову громадян на військову службу по мобілізації в особливий період (а.с. 8);

- даними копії Витягу Наказу №327 від 21.12.2022, згідно якого майор ОСОБА_1 . Наказом начальника Івано-Франківського міського територіального центру комплектування та соціальної підтримки (по стройовій частині) від 10.12.2022 №626 призначений на посаду начальник відділення офіцерів запасу і кадрів ІНФОРМАЦІЯ_4 з 21.12.2022 (а.с. 9 Витяг з Наказу);

- даними Витягу із функціональних обов`язків начальника відділення офіцерів запасу і кадрів ІНФОРМАЦІЯ_4 , згідно яких майор ОСОБА_1 за своїми військовим званням та службовими обов`язками наділений організаційно-розпорядчими та адміністративно-господарськими функціями (а.с. 10-12);

- даними копії Посвідчення офіцера Збройних Сил України серії НОМЕР_1 , згідно якого ОСОБА_1 перебуває на військовій службі в Збройних Силах України у військовому званні майор, особистий № (а.с. а.с. 19-20);

- даними оглянутого відеозапису, що міститься на долученому до протоколу про адміністративне правопорушення відеодиску «Verbatim.DVD-R», згідно якого вбачається, що громадянин ОСОБА_2 лежить на землі, поряд з ним знаходяться майор ОСОБА_1 та капітан ОСОБА_3 , що не заперечується сторонами по справі, які на твердження громадянки ОСОБА_4 , яка здійснювала відеозапис на мобільний телефон, що ОСОБА_2 людина і чи це так має бути, майор ОСОБА_1 спитав, чого останній лежить, на що ОСОБА_4 відповіла: «Бо ви його тягнули», на що майор ОСОБА_1 ствердно відповів, що вони його не тягнули і попросив не знімати (а.с. 21);

- іншими даними, що містяться в матеріалах провадження, в їх сукупності.

До матеріалів справи долучені письмові пояснення громадянина ОСОБА_2 , конституційні права якого порушено діями майора ОСОБА_1 (а.с. а.с. 15-16), громадянки ОСОБА_4 , яка є свідком подій, що мали місце 12.04.2023 з участю майора ОСОБА_1 та громадянина ОСОБА_2 (а.с. а.с. 17-18), надані ними прокурору без попередження про кримінальну відповідальність, передбачену ст. 67 КПК України, оскільки відповідні розписки в матеріалах провадження відсутні.

В судовому засіданні апеляційної інстанції потерпілий ОСОБА_2 надав пояснення, якими повністю підтвердив правильність вищевказаних письмових пояснень та стверджував, що дії ОСОБА_1 дійсно порушували його права, оскільки він не повинен був виконувати вимоги щодо явки до військкомату, які були незаконними. Стверджував, що ОСОБА_1 разом з ОСОБА_3 дійсно незаконно застосували до нього фізичну силу та тягнули його до поліцейського автомобіля всупереч його волі.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що зі змісту апеляційної скарги вбачається, що сторона захисту не заперечує , що ОСОБА_1 є службовою військовою особою та що, він проти волі потерпілого ОСОБА_2 , намагались доставити останього до військкомату з метою перевірки даних про ухилянні від військової служби. Однак, посилаючись на норми нормативно-розпорядчих актів, апелянт наголошує на правових підставах для застосування сили до ОСОБА_2 щодо його підняття з пішохідної доріжки, Апелянт переконаний, що в таких діях відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 172-14 КУпАП.

Разом з тим, зі змісту доводів ОСОБА_1 , та його захисника адвоката Лукиніва М.П., наданих в судовому засіданні апеляційної інстанції, вбачається, що особа, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 дійсно повністю визнавав вину у вчиненні правопорушення під час розгляду в суді першої інстанції та не згідний із судовим рішенням, яке є явно несправедливим.

Перевіряючи доводи сторони захисту апеляційним судом встановлено наступне.

Згідно даних листа Івано-Франківського МТЦК та СП від 26.04.2023 №4/462, майор ОСОБА_1 , будучи вповноваженим, здійснював (12.04.2023) заходи оповіщення та призову громадян на військову службу по мобілізації в особливий період (а.с. 8).

Майор ОСОБА_1 , будучи вповноваженою військовою службовою особою, діючи всупереч інтересам служби та вищенаведеним вимогам нормативно-правових актів, вчинив дії, які виходять за межі наданих йому прав чи повноважень в умовах особливого періоду по відношенню до громадянина за наступних обставин.

Так, згідно даних протоколу про вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 172-14 КУпАП, №31 від 03.05.2023 (а.с. 1-7), близько 07 год. 00 хв. 12.04.2023 на вул. Промислова, 25, біля закладу швидкого харчування «Барвінок», військовослужбовці Івано-Франківського МТЦК та СП, майор ОСОБА_1 та капітан ОСОБА_3 , виконуючи заходи оповіщення військовозобов`язаних до зазначеного центру комплектування, зустріли громадянина України ОСОБА_2 . Під час розмови із останнім майор ОСОБА_1 та капітан ОСОБА_3 з`ясували, що ОСОБА_2 знаходиться на військовому обліку у ІНФОРМАЦІЯ_3 . Надалі майор ОСОБА_1 та капітан ОСОБА_3 повідомили ОСОБА_2 , що йому необхідно пройти до автомобіля та прослідувати до Івано-Франківського МТЦК та СП для уточнення військово-облікових даних. Останні військовослужбовці жодних правових підстав для явки ОСОБА_2 не повідомили, жодних повісток останньому не вручили. Після того, майор ОСОБА_1 та капітан ОСОБА_3 , проти волі ОСОБА_2 , не маючи жодних правових і законних підстав, взяли останнього за руки та ноги, почали тягнути, змушуючи таким чином ОСОБА_2 пройти до поліцейського автомобіля, чим порушили конституційні права ОСОБА_2 щодо гідності та недоторканості. Своїми діями майор ОСОБА_1 , будучи військовою службовою особою, перевищив службові повноваження, тобто умисно вчинив дії, які явно виходять за межі наданих цій особі прав чи повноважень, вчинені в умовах особливого періоду, тобто адміністративне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 172-14 КУпАП.

В своїх судових рішеннях Європейський Суд з прав людини неодноразово вказував на те, що формулювання обвинувачення є важливою умовою справедливого та об`єктивного судового розгляду.

В рішенні у справі «Маттоціа проти Італії" Європейський Суд зазначив, що «обвинувачений у вчиненні злочину має бути негайно і детально проінформований про причину обвинувачення, тобто про ті факти матеріальної дійсності, які нібито мали місце і є підставою для висунення обвинувачення». Хоча ступінь «детальності» інформування обвинуваченого залежить від обставин конкретної справи, однак у будь-якому випадку відомості, надані обвинуваченому, повинні бути достатніми для повного розуміння останнім суті висунутого проти нього обвинувачення, що є необхідним для підготовки адекватного захисту.

Апеляційний суд вважає, що обвинувачення, висунуте ОСОБА_1 , є конкретним.

Зміст висунутого обвинувачення було доведено ОСОБА_1 під час складання протоколу про адміністративне правопорушення, що підтверджується даними матеріалів провадження та його особистим підписом у відповідних графах протоколу (а.с. а.с. 1-7).

Вказаний протокол про адміністративне правопорушення складений уповноваженою на те особою прокурором Івано-Франківської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону Н. Негричом, з заповненням всіх необхідних реквізитів, встановлених ст. 256 КУпАП, підписаний уповноваженою особою та особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 .

ОСОБА_1 було роз`яснено його права та обов`язки під особистий підпис останнього у відповідній графі протоколу (а.с. 2).

Крім того, зафіксоване у протоколі повністю узгоджується з даними, зафіксованими в відібраних письмових поясненнях ОСОБА_1 (а.с. а.с. 13-14), ОСОБА_2 (а.с. а.с. 15-16) та ОСОБА_4 (а.с. а.с. 17-18), а також даними повторно дослідженого відеозапису, долученого до матеріалів провадження (а.с. 21).

Даних, які б свідчили про порушення права останнього на правовий захист та будь-які інші процесуальні порушення під час складання та підписання адміністративних матеріалів щодо ОСОБА_1 , в матеріалах провадження немає, апеляційному суду таких не надано.

Згідно даних долучених до вказаного протоколу письмових пояснень ОСОБА_1 , останній ствердив, що 12.04.2023 за обставин, вказаних у протоколі про адміністративне правопорушення, ОСОБА_1 спільно з капітаном ОСОБА_3 : «…взяли за руки і ноги ( ОСОБА_2 ) і несли його до машини, продавщиця магазину вибігла із магазину, почала кричати і знімати відео на мобільний телефон» (а.с. 14).

За даними мотивувальної частини оскаржуваної постанови, в судовому засіданні суду першої інстанції 08.05.2023, ОСОБА_1 свою вину у вчиненому правопорушенні визнав повністю та пояснив суду, що дійсно 12.04.2023 вчинив правопорушення, передбачене ч.2 ст.172-14 КУпАП, у зв`язку із підвищеною емоційністю після перебування останнього в зоні бойових дій. Суддя міського суду ствердив, що ОСОБА_1 розкаявся у вчиненому, просив суд суворо його не карати (абз. 2 а.с. 25 зворот).

На а.с. 24 міститься розписка від 08.05.2023, що підтверджує вручення ОСОБА_1 . Пам`ятки про права особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, засвідчена власноручним підписом останнього, тому доводи апелянта з приводу процесуальних порушень суду першої інстанції, а саме щодо того факту, що ОСОБА_1 , в порушення приписів Закону, не було роз`яснено його права та обов`язки, не було забезпечено право мати захисника, є голослівними, неправдивими та спростованими повторно дослідженими матеріалами справи (а.с. 24).

Крім того, власноручним підписом ОСОБА_1 ствердив, що права йому було належним чином роз`яснено і в протоколі про адміністративне правопорушення від 03.05.2023 (а.с. 2), в тому числі і щодо права користуватися юридичною допомогою адвоката (а.с. 1).

В протоколі про адміністративне правопорушення зазначено, що свідком події, що мала місце 12.04.2023, є ОСОБА_4 (а.с. 6), яка надала письмові пояснення, які повністю підтверджують фактичні обставини, вказані у вищевказаному протоколі про адміністративне правопорушення (а.с. 17).

Апеляційний суд звертає увагу на те, що у відповідній графі протоколу про адміністративне правопорушення по суті заданих питань правопорушник ОСОБА_1 пояснив та власноручно вказав наступне: «Щиро каюсь. Прошу застосувати усне зауваження», - та подав письмове клопотання по суті протоколу: «Прошу суд суворо не карати, оскільки являюсь учасником бойових дій», - що ствердив власноручними підписами (абз. 9, абз. 10 а.с. 6).

Апеляційний суд вважає, що протокол про адміністративне правопорушення відповідає вимогам ст. 256 КУпАП і не містить недоліків, які свідчать про порушення права на захист особи, яка притягається до адміністративної відповідальності.

Відповідно до виписаних у ст. ст. 254, 255, 256 КУпАП положень, протокол про адміністративне правопорушення це офіційний документ, відповідним чином оформлений уповноваженою особою про вчинення діяння, яке містить ознаки адміністративного правопорушення, передбаченого КУпАП, у якому крім іншого, зазначаються відомості про особу, яка притягається до адміністративної відповідальності; місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення; прізвища, адреси свідків і потерпілих якщо вони є; пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності; інші відомості, необхідні для вирішення справи.

З урахуванням наведеного, апеляційним судом не встановлено порушень вимог ст. ст. 254, 255, 256 КУпАП.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що характер дій службової особи при перевищенні службових повноважень виражається у тому, що службова особа вчиняє те чи інше діяння по службі, яке не входить до її компетенції. Об`єктивну сторону інкримінованого ОСОБА_5 адміністративного правопорушення, що передбачене ч. 2 ст. 172-14 КУпАП, характеризує лише вчинення службовою особою дії.

Таким чином, перевищення службових повноважень це дії службової особи, яка не має владних функцій і виходить під час виконання своїх адміністративно-господарських функцій за межі своїх повноважень, або дії службової особи, яка має владні повноваження, але у конкретному випадку перевищує не їх, а інші свої повноваження, або перевищує свої владні повноваження стосовно осіб, які не входять до числа підлеглих.

За наслідками апеляційного перегляду та повторного дослідження наявних в матеріалах справи належних та допустимих доказів встановлено, що 12.04.2023 близько 07 год. 00 хв. на вул. Промислова, 25, біля закладу швидкого харчування «Барвінок», що в м. Івано-Франківську, військовослужбовці Івано-Франківського МТЦК та СП, майор ОСОБА_1 , виконуючи заходи оповіщення військовозобов`язаних до зазначеного центру комплектування, зустрів громадянина України ОСОБА_2 . Під час розмови із останнім майор ОСОБА_1 , з`ясувавши, що ОСОБА_2 знаходиться на військовому обліку у ІНФОРМАЦІЯ_3 , спільно з колегою повідомили громадянину ОСОБА_2 , що йому необхідно пройти до автомобіля та прослідувати до Івано-Франківського МТЦК та СП для уточнення військово-облікових даних. Громадянину ОСОБА_2 не було повідомлено про правові підстави та не було вручено жодної повістки (дані, які свідчили про зворотнє в матеріалах справи відсутні). Майор ОСОБА_1 спільно з колегою, проти волі ОСОБА_2 , не маючи жодних правових і законних підстав, взяли останнього за руки та ноги, почали тягнути, змушуючи таким чином ОСОБА_2 пройти до поліцейського автомобіля.

Таким чином, керуючись положеннями ст. 252 КУпАП щодо оцінки доказів, вважаю, що такі дії майора ОСОБА_1 порушили конституційні права ОСОБА_2 щодо гідності та недоторканості, оскільки майор ОСОБА_1 , будучи військовою службовою особою, перевищив службові повноваження, тобто умисно вчинив дії, які явно виходять за межі наданих майору ОСОБА_1 прав чи повноважень, вчинені останнім в умовах особливого періоду, тобто адміністративне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 172-14 КУпАП.

Відтак, не заслуговують на увагу доводи апелянта з приводу того, що ОСОБА_2 було піднято з пішохідної доріжки з повагою до оточуючих і до самого військовозобов`язаного, а відтак, що в діях ОСОБА_1 відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 172-14 КУпАП, що є підставою для закриття провадження у справі, оскільки такі доводи є голослівними та спростовані повторно дослідженими даними матеріалів адміністративної справи.

Апеляційний суд, керуючись положеннями ст. 252 КУпАП щодо оцінки доказів, вважає, що в діях ОСОБА_1 поза розумним сумнівом наявні ознаки адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 172-14 КУпАП, тобто перевищення військовою службовою особою службових повноважень, тобто умисне вчинення дій, які явно виходять за межі наданих цій особі прав чи повноважень, вчинені в умовах особливого періоду.

Разом з тим, апеляційний суд при ухваленні рішення звертає увагу на наступне.

ОСОБА_1 з 22.06.2016 є ветераном війни учасником бойових дій (а.с. 44 посвідчення, а.с. 48 Довідка); станом на 12.04.2023 був уповноваженою особою, що залучалася до забезпечення заходів правового режиму воєнного стану та мала право здійснювати на території Івано-Франківської області заходи, визначені «Порядком перевірки документів в осіб, огляду речей, транспортних засобів, багажу та вантажів, службових приміщень і житла громадян під час забезпечення заходів правового режиму воєнного часу», на підставі Посвідчення, виданого начальником Івано-Франківського МТЦК та СП (а.с. 45 Посвідчення, а.с. 49-51 Наказ); виключно позитивно характеризується за місцем несення військової служби, в тому числі як урівноважений та комунікабельний, неодноразово був нагороджений відзнаками міського голови, Начальника Генштабу, Президента України, почесним нагрудним знаком Головнокомандувача ЗСУ, тощо (а.с. а.с. 46-47 Службова характеристика).

Разом з тим, апеляційний суд враховує, що подія мала місце в умовах особливого періоду (оголошеного воєнного стану та загальної мобілізації).

Апеляційний суд наголошує, що, відповідно до вимог ст. 65 Конституції України, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.

Зі змісту письмових пояснень потерпілого ОСОБА_2 , стверджених власноручним підписом останнього, вбачається, що він знаходиться на військовому обліку в ІНФОРМАЦІЯ_3 і що під час спілкування з майором ОСОБА_1 та капітаном ОСОБА_3 останні цікавились причиною неявки ОСОБА_2 до ІНФОРМАЦІЯ_6 , що останній аргументував тим, що не отримував повістки.

Апеляційний суд, звертає увагу на те, що зі змісту доводів ОСОБА_1 вбачається, що його дії щодо потерпілого ОСОБА_2 були мотивовані необхідністю перевірити наявну інформацію щодо можливого ухилення потерпілого від військового обліку з метою забезпечення виконання вимог закону щодо загальної мобілізації.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що в умовах воєнного стану та загальної мобілізації обов`язок кожного громадянина України допомагати державі у її зусиллях протидіяти російській збройній агресії.

Апеляційний суд констатує, що в матеріалах адміністративної справи відсутні належні та допустимі докази, які б свідчили про наслідки неправомірних дій майора ОСОБА_1 , спричинені потерпілому ОСОБА_2 12.04.2023 (дані щодо завданої ОСОБА_2 моральної, фізичної, матеріальної шкоди, тощо в матеріалах справи відсутні, як і дані щодо скарг останнього чи звернень з заявами про відшкодування завданих збитків, тощо).

При вирішанні питання щодо ступеню суспільної небезпеки вчиненого правопорушення, апеляційний суд враховує фактичні обставини справи, відсутність шкідливих наслідків та умови, за яких мала місце подія (воєнний стан, загальна мобілізація, уповноважене виконання ОСОБА_1 заходів оповіщення військовозобов`язаних та ін..), встановлення на всій території України правового режиму воєнного стану відповідно до указу Президента України від 24.02.2022 № 64/2022, що передбачає, зокрема, запровадження та здійснення передбачених Законом України «Про правовий режим воєнного стану» заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави, та покладається, в перш чергу на військовослужбовців; позитивну характеристику ОСОБА_1 та те, що до адміністративної відповідальності за перевищення службових повноважень останній притягується вперше.

Апеляційний суд вважає, що сукупність вищевказаних обставин істотно знижує ступінь суспільної небезпеки правопорушення, яке було вчинено ОСОБА_1 та безумовно впливає на вирішення питання про розмір стягнення, оскільки суд повинен врахувати як особу порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини що пом`якшують і обтяжують відповідальність так і характер вчиненого правопорушення.

Вирішуючи питання про накладення адміністративного стягнення за вчинення адміністративного правопорушення, суд приймає до уваги, що відповідно до вимог ст. ст. 23, 33 КУпАП, адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, поваги до правил співжиття, в дусі додержання законів України, а також запобігання вчиненню нових правопорушень як самим порушником, так і іншими особами.

.

Відповідно до ст. 22 КУпАП при малозначності вчиненого адміністративного правопорушення орган (посадова особа), уповноважений вирішувати справу, може звільнити порушника від адміністративної відповідальності й обмежитись усним зауваженням.

Звільнення особи від адміністративної відповідальності у зв`язку з малозначністю вчиненого нею адміністративного правопорушення є не обов`язком, а дискреційними повноваженнями юрисдикційного органу, посадової особи, що здійснюється ними відповідно до вимог ст. 24 КУпАП на стадії розгляду і вирішення справи про адміністративне правопорушення. У зв`язку з цим зазначений орган або посадова особа зобов`язані ретельно розглянути і проаналізувати всі сторони вчиненого порушення, оцінити обстановку його вчинення, наслідки, що настали, переконатися, що цим правопорушенням не заподіяно значної шкоди суспільству, державі або окремим громадянам. Також слід ураховувати особистість правопорушника, обставини, що обтяжують чи пом`якшують його вину, наявність інших умов, що дозволяють досягти виховної і превентивної мети усного зауваження.

За наведених обставин, апеляційний суд вважає за можливе визнати вчинене ОСОБА_1 правопорушення малозначним та застосувати до нього положення ст. 22 КУпАП, звільнивши його від адміністративної відповідальності за вчинене адміністративне правопорушення та обмежитись усним зауваженням.

Апеляційний суд враховує, що наявні у матеріалах справи дані свідчать про те, що ОСОБА_1 є військовою службовою особою, що виключно позитивно характеризується за місцем несення військової служби, є ветераном війни, неодноразово нагородженим найвищими державними нагородами і раніше до адміністративної відповідальності не притягувався.

Враховуючи наведене, оголошення ОСОБА_1 усного зауваження, на переконання апеляційного суду, з урахуванням встановлених фактичних обстави даної адміністративної справи, буде справедливим, співмірним, дієвим та достатнім для виправлення останнього і попередження щодо вчинення нових правопорушень.

Апеляційний суд вважає за необхідне скасувати постанову суду першої інстанції, звільнити правопорушника від адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 172-14 КУпАП за малозначністю, обмежитись оголошенням ОСОБА_1 усного зауваження, а провадження про справі закрити у відповідності до вимог ч.2 ст.284 КУпАП.

Керуючись ст. ст. 22, 280, 283, 284, 294 КУпАП, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову судді Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 08 травня 2023 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 172-14 КУпАП скасувати.

Звільнити ОСОБА_1 від адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 172-14 КУпАП за малозначністю правопорушення, обмежившись усним зауваженням.

Закрити провадження в справі щодо ОСОБА_1 на підставі ч.2 ст.284 КУпАП.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення.

Суддя Івано-Франківського

апеляційного суду О.П. Васильєв