Провадження №3/336/5694/2023
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2023 року суддя Шевченківського районного суду м. Запоріжжя Звєздова Н.С., розглянувши справу про адміністративне правопорушення, яка надійшла з відділу реєстрації фізичних осіб по Шевченківському району Управління державної реєстрації фізичних осіб Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради, про притягнення до відповідальності неповнолітнього:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , громадянина України, уродженки м. Запоріжжя, учениці ЗНВК №111, яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

за ч.1 ст.197 КУпАП,

ВСТАНОВИЛА:

Згідно з протоколом про адміністративне правопорушення №ДРП-04-31/7-122 від 07.08.2023, ОСОБА_1 з 19.02.2006 проживає за адресою: АДРЕСА_1 без реєстрації місця проживання, чим порушила вимоги ст.6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання», за що передбачена адміністративна відповідальність за ч.1 ст.197 КУпАП.

На підтвердження вини ОСОБА_1 окрім протоколу про адміністративне правопорушення суду надана копія ID-паспорту громадянки України на ім`я ОСОБА_1 та Довідка про внесення відомостей д Єдиного державного демографічного реєстру від 19.03.2020.

Диспозиція ч.1 ст.197 КУпАП передбачає настання адміністративної відповідальності за проживання громадян, зобов`язаних мати паспорт громадянина України, без паспорта громадянина України або за недійсним паспортом громадянина України, а також проживання громадян без реєстрації місця проживання.

Як передбачено ч.1 ст.2 КУпАП, законодавство України про адміністративне правопорушення складається з КУпАП та інших законів України. Згідно положень ст. 9 Конституції України, ст.19 Закону України «Про міжнародні договори» та ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» усталена судова практика ЄСПЛ є частиною національного законодавства та обов`язкова до застосування судами як джерело права.

За положеннями ст.ст.7, 9 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Статтею 245 КУпАП визначено, що завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Згідно зі ст.251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

За нормою ст.252 КУпАП орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом та правосвідомістю.

Оцінивши в сукупності докази у справі, вивчивши її матеріали, суддя приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст. 6 Закону України від 11.12.2003 № 1382-IV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» (в редакції, що діяла на 27.05.2007), батьки або інші законні представники зобов`язані зареєструвати місце проживання новонародженої дитини протягом трьох місяців з дня державної реєстрації її народження. Реєстрація місця проживання особи здійснюється в день подання особою документів. Реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена органом реєстрації з одночасним зняттям з попереднього місця проживання.

Відповідно до пунктів 5, 7 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою КМУ від 02.03.2016 № 207, батьки або інші законні представники зобов`язані зареєструвати місце проживання новонародженої дитини протягом трьох місяців з дня державної реєстрації її народження.

За бажанням батьків чи одного з них документи для реєстрації місця проживання новонародженої дитини можуть бути подані через органи державної реєстрації актів цивільного стану під час проведення державної реєстрації народження дитини. Реєстрація місця проживання новонародженої дитини може здійснюватися також через органи соціального захисту населення на підставі даних, що зазначив законний представник, з яким постійно проживає дитина, у заяві про призначення допомоги при народженні дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 197 КУпАП громадянин несе відповідальність за проживання без реєстрації місця проживання.

Будь-яке правопорушення для того, щоб називатись таким, повинно містити ряд ознак: об`єкт, об`єктивну сторону, суб`єкт, суб`єктивну сторону.

Об`єктивна сторона правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 197 КУпАП, полягає у проживанні громадянина без реєстрації місця проживання, але не у нездійсненні або несвоєчасному здійсненні батьками дій з реєстрації місця проживання дитини, на відміну від об`єктивної сторони правопорушення, передбаченого ст. 2121 КпАП (несвоєчасна реєстрація без поважних причин батьками народження дитини в державних органах реєстрації актів цивільного стану).

Суб`єктом правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 197 КУпАП, є фізична осудна особа, яка досягла 16-річного віку.

Тобто, ст. 197 КУпАП передбачає відповідальність для фізичних осудних осіб, які досягли 16-річного віку, за проживання без реєстрації місця проживання.

Дитина, місце проживання якої вчасно не зареєстровано, звісно ж, не може суб`єктом правопорушення, передбаченого ст. 197 КУпАП, оскільки не досягла 16-річного віку, з якого наступає адміністративна відповідальність.

З матеріалів справи вбачається, що протокол про адміністративне правопорушення №ДРП-04-31/7-122 від 07.08.2023 складений за ознаками вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.197 КУпАП, з підстав того, що ОСОБА_1 в період з 19.02.2006 проживала без реєстрації місця проживання.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 інкримінується відповідальність за те, що вона починаючи з 19.02.2006, тобто фактично будучи тримісячною дитиною не звернулася до органу реєстрації фізичних осіб з питанням про реєстрацію місця проживання.

Однак, ОСОБА_1 досягла 16-річчя лише 19.11.2021, а тому саме з цього періоду вона набула суб`єктності за адміністративним правопорушенням, відповідальність за яке передбачена ч.1 ст.197 КУпАП, а не з 19.02.2006 як зазначено в протоколі.

Суд звертає увагу на те, що за несвоєчасну без поважної причини реєстрацію батьками народження дитини в державних органах реєстрації актів цивільного стану передбачена адміністративна відповідальність за ч.2 ст. 212-1 КУпАП.

Згідно з ч.2 ст.251 КУпАП, обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених ст.255 цього Кодексу.

У практиці Європейського Суду з прав людини існує тенденція поступової універсалізації понять «обвинувачення за адміністративним проступком» та «обвинувачення, які мають ознаки злочину», залежно від ступеня їх суспільної небезпеки (рішення у справі «Лутц проти Німеччини», «Отцюрк проти Німеччини», «Девеєр проти Бельгії», «Адольф проти Австрії» та інші), отже, адміністративне обвинувачення має бути доведено державою, в особі уповноважених на те посадових осіб.

Обов`язок доведення наявності складу правопорушення в діях ОСОБА_1 з боку посадової особи, що склала протокол, не дотриманий в належний спосіб.

Оцінюючи надані суду докази в їх сукупності, суд керується основними конституційними засадами судочинства, визначеними ст.129 Конституції України, до яких відноситься забезпечення доведеності вини і змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а також ст.62 Конституції України та загальними принципами права, згідно яких усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь. Суд зберігає неупередженість і не може вийти за рамки пред`явленого обвинувачення (протоколу), і так само самостійно знаходити нові обставини та підстави для засудження особи, займаючи тим самим обвинувальну позицію у справі.

Конституційний Суд України зауважує, що елементом принципу презумпції невинуватості є принцип «in dubio pro reo», згідно з яким при оцінюванні доказів усі сумніви щодо вини особи тлумачаться на користь її невинуватості. Презумпція невинуватості особи передбачає, що обов`язок доведення вини особи покладається на державу (абз. 1-3 п. 4 рішення ВП КСУ у справі за конституційним поданням 59 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) ст. 368-2 КК від 26.02.2019 № 1-р/2019).

Зазначене узгоджується і з судовою практикою ЄСПЛ, згідно якої «доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість особи доведено поза розумним сумнівом» (п. 43 рішення від 14.02.2008 у справі «Кобець проти України» (Kobets v. Ukraine), з відсиланням на п. 282 рішення у справі «Авшар проти Туреччини» (Avsar v. Turkey). «Розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду усіх належних та допустимих відомостей, визнаних доказами, або з відсутності таких відомостей і є таким, який змусив би особу втриматися від прийняття рішення у питаннях, що мають для неї найбільш важливе значення».

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкриміноване правопорушення було вчинене і правопорушник є винним у його вчиненні. Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння. Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.

Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи у цьому контексті означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.

Згідно з п.3 ч.1, ч.2 ст. 284 КУпАП по справі про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить, зокрема, постанову про закриття справи при наявності обставин, передбачених ст. 247 цього Кодексу.

У відповідності до п.6 ч.1 ст. 247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю, зокрема, в разі скасування акта, який встановлює адміністративну відповідальність.

Так, вивчивши надані суду матеріали, суд встановив, що на момент складання протоколу, стаття 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання», на порушення якої ОСОБА_1 посилається особа, яка склала протокол про адміністративне правопорушення - виключена на підставі Закону № 1871-IX від 05.11.2021.

На підставі вищевикладеного та за результатами дослідження наявних у справі доказів, суддя приходить до висновку, що в діях ОСОБА_1 наявний склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.197 КУпАП, проте, станом на день складання протоколу про адміністративне правопорушення, стаття 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання», на порушення якої ОСОБА_1 посилається особа, яка склала протокол про адміністративне правопорушення - виключена на підставі Закону № 1871-IX від 05.11.2021, а тому провадження в справі підлягає закриттю.

Керуючись ст..ст. 9, 197, 245, 247, 256, 280, 284 КУпАП, суддя, -

ПОСТАНОВИЛА:

Провадження в справі відносно ОСОБА_1 за ознаками скоєння адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.197 КУпАП, закрити на підставі п.6 ч.1 ст.247 КУпАП, у зв`язку з скасуванням акту, який встановлює адміністративну відповідальність.

Постанова судді у справах про адміністративне правопорушення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником, а також прокурором у випадках, передбачених частиною п`ятою статті 7 та частиною першою статті 287 цього Кодексу, протягом десяти днів з дня винесення постанови до Запорізького апеляційного суду через Шевченківський районний суд м. Запоріжжя шляхом подання апеляційної скарги.

Апеляційна скарга, подана після закінчення цього строку, повертається апеляційним судом особі, яка її подала, якщо вона не заявляє клопотання про поновлення цього строку, а також якщо у поновленні строку відмовлено.

Суддя: Н.С. Звєздова