Справа № 551/965/23
Провадження №3/551/429/23
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" жовтня 2023 р. селище Шишаки

Шишацький районний суд Полтавської області в складі судді Сиволапа Д.С., розглянувши матеріали, які надійшли з сектору поліцейської діяльності № 1 відділення поліції № 3 Миргородського РВП ГУНП в Полтавській області, про притягнення

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , українця, громадянина України,

до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП,

ВСТАНОВИВ:

Згідно протоколу про адміністративне правопорушення від 12 серпня 2023 року серії ААБ № 008842 об 21-05 год. 12 серпня 2023 року по вул. Центральна в с. Воскобійники Миргородського району Полтавської області водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом «ВАЗ 2103» д.н.з. НОМЕР_1 в стані алкогольного сп`яніння. Огляд на стан алкогольного сп`яніння зі згоди водія проводився з застосуванням приладу «Алкотестер Драгер». В ході огляду виявлено 0,74 проміле алкоголю.

Своїми діями ОСОБА_1 порушив п. 2.9 «а» Правил дорожнього руху України в зв`язку з чим вони кваліфіковані органами Національної поліції за ч.1 ст. 130 КУпАП.

Будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився. Надав заяву в якій просив розглядати справу у його відсутність. Вказав, що свою вину заперечує, оскільки жодного разу не керував автомобілем чи іншим транспортним засобом в стані сп`яніння.

Ознайомившись з матеріалами справи просив визнати недопустимим доказом наданий працівниками поліції відеозапис, який не відповідає відомчій Інструкції МВС, оскільки він не є безперервним, а зазначені у ньому дата та час не співвідноситься з даними адміністративного протоколу (розбіжність складає декілька років).

Пояснення в протоколі написані ним під диктовку працівника поліції та не містять жодної інформації про вчинення ним правопорушення, передбаченого ст. 130 КУпАП. Востаннє з поліцейськими на дорозі він спілкувався досить давно, можливо декілька місяців тому. Ними складались якість матеріали, але вони детально не роз`яснювали їх зміст та не повідомляли про їх направлення до суду.

Надаючи оцінку адміністративному матеріалу та доводам ОСОБА_1 , суд виходив з наступного.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріпленні положення, які зводяться до того, що кожен вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

У справах проти України ЄСПЛ розглядав питання про віднесення до «кримінального аспекту» в розумінні Конвенції окремих правопорушень, передбачених КУпАП та вказував, що з огляду на суворість передбаченого покарання правопорушення, не є незначним та такі адміністративні провадженні слід вважати по суті кримінальними і такими, що вимагають застосування всіх гарантій статті 6 Конвенції.

З огляду на суворість санкції ч.1 ст. 130 КУпАП, яка передбачає застосування до водіїв основного покарання у вигляді штрафу в розмірі 17000 грн. та додаткового покарання у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами строком на 1 рік, на дані правопорушення неодмінно повинен застосовуватись кримінальний аспект в розумінні Конвенції.

Практика Європейського суду з прав людини щодо розгляду справ про адміністративні правопорушення зосереджена навколо фундаментальних засад здійснення правосуддя у справах про адміністративні правопорушення, зокрема, забезпеченні дотримання положень Конвенції в частині реалізації статті 6, яка гарантує кожному право на справедливий суд.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 22.12.2010 № 23-рп/2010 адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до неї ґрунтується на конституційних принципах, в тому числі, і закріпленої в ст. 62 Конституції України презумпції невинності.

У відповідності до ст. 62 Конституції України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Відповідно до частини 2 статті 17 КПК України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях, зокрема по справах «Кобець проти України» від 14 лютого 2008 року, «Берктай проти Туреччини» від 08 лютого 2001 року, «Лавенте проти Латвії» від 07 листопада 2002 року неодноразово вказував, що оцінюючи докази, суд застосовує принцип доведення «за відсутності розумних підстав для сумніву», що може бути результатом цілої низки ознак або достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою не спростованих презумпцій.

Суд вправі обґрунтовувати свої висновки лише доказами, що випливають зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту (рішення Європейського суду з прав людини, справа «Коробов проти України» № 39598/03 від 21.07.2011).

Тобто стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкриміноване кримінальне правопорушення було вчинене і обвинувачений є винним у його вчиненні.

Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону. Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами обвинувачення і захисту допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.

Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи у цьому контексті означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення. Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.

Крім того, законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, - є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням.

Поширюючи стандарти, які встановлює Конвенція для кримінального провадження на провадження у справах про адміністративні правопорушення (наприклад «Лучанінова проти України» рішення від 09 червня 2011 року; «Карелін проти Росії» рішення від 20 вересня 2016 року) ЄСПЛ робить висновок, що суд не має права самостійно редагувати фабулу правопорушення, відображену в протоколі, яка, по суті, становить виклад обвинувачення у вчиненні певного правопорушення, винуватість у скоєнні якого певною особою має доводитися в суді; суд також не має права самостійно відшукувати докази винуватості особи у вчиненні правопорушення. Адже діючи таким чином, суд неминуче перебиратиме на себе функції обвинувача, позбавляючись статусу незалежного органу правосуддя, що є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

При цьому, ЄСПЛ, ухвалюючи рішення у справах «Шенк проти Швейцарії» від 12.07.1988, «Тейксейра де Кастро проти Португалії» від 09.06.1998, «Яллог проти Німеччини» від 11.07.2006, «Шабельник проти України» від 19.02.2009, зазначав, що допустимість доказів є прерогативою національного права і, за загальним правилом, саме національні суди повноважні оцінювати надані їм докази, а порядок збирання доказів, передбачений національним правом, має відповідати основним правам, визнаним Конвенцією.

Оцінюючи надані йому докази в їх сукупності, суд керується основними конституційними засадами судочинства, визначеними ст. 129 Конституції України, до яких відноситься забезпечення доведеності вини і змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а також ст. 62 Конституції України та загальними принципами права, згідно яких усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

У пункті 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 23.12.2005 № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» звернуто увагу судів на неприпустимість спрощеного підходу до судового розгляду справ про адміністративні правопорушення на транспорті та ігнорування прав осіб, яких притягають до відповідальності, потерпілих, їх законних представників і захисників. Вказано, що при розгляді справ зазначеної категорії необхідно з`ясовувати всі обставини, перелічені у статтях 247 і 280 КУпАП

Згідно зі ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, свідків, речовими доказами тощо.

Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративне правопорушення, визначених ст. 255 цього Кодексу.

Відповідно до п.1 ч.1, ч.3 ст. 40 Закону України «Про Національну поліцію» поліція для виконання покладених на неї завдань та здійснення повноважень, визначених законом, може застосовувати фото- і відеотехніку, у тому числі техніку, що працює в автоматичному режимі, технічні прилади та технічні засоби з виявлення та/або фіксації правопорушень.

Строки та порядок зберігання матеріалів фото- і кінозйомки, відеозапису та результатів їх аналізу встановлюються Міністерством внутрішніх справ України.

Застосування органами, підрозділами поліції технічних приладів і технічних засобів, що мають функції автоматичної фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, доступ до відеозаписів працівників поліції та інших осіб, порядок зберігання, видачу та приймання технічних приладів і технічних засобів, а також зберігання, видалення та використання інформації, отриманої з цих приладів регламентується вимогами Інструкції із застосування органами та підрозділами поліції технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, затвердженої наказом МВС України від 18 грудня 2018 року № 1026 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 11 січня 2019 року за № 28/32999.

Пунктами 1 та 2 Розділу ІІ даної Інструкції визначено, що наказом керівника органу, підрозділу поліції призначається відповідальна особа з числа працівників органу, підрозділу поліції на яку покладається відповідальність за:

1) зберігання, видачу та приймання портативних відеореєстраторів;

2) зберігання, видачу та приймання карт пам`яті;

3) зміну дати та часу на портативних відеореєстраторах;

4) облік, зберігання та видачу інформації, отриманої з портативних відеореєстраторів;

5) належне ведення відповідної документації.

Портативний відеореєстратор та карта пам`яті обліковуються з наданням відповідного інвентарного та номенклатурного номерів.

Пунктом 5 Розділу ІІ Інструкції передбачено, що включення портативного відеореєстратора відбувається з моменту початку виконання службових обов`язків та/або спеціальної поліцейської операції, а відеозйомка ведеться безперервно до її завершення, крім випадків, пов`язаних з виникненням у поліцейського особистого приватного становища (відвідування вбиральні, перерви для приймання їжі тощо). У процесі включення портативного відеореєстратора поліцейський переконується в точності встановлених на пристрої дати та часу.

Відповідно до п.1 Розділу VII Інструкції під час виконання своїх повноважень поліцейським забороняються:

1) самовільне видалення відеозаписів з носіїв відеозапису, заміна цих носіїв, зміна їх системної дати та часу;

2) примусове виключення відеореєстраторів, у тому числі на вимогу сторонніх осіб.

Таким чином, вимогами даної Інструкції чітко визначено, що вірно виставлена на портативних відеореєстратора дата та час, є одним з найголовніших складових елементів зроблених за їх допомогою відеозаписів та неодноразово наголошено на необхідності їх перевірки під час несення служби та недопущення їх самовільної зміни.

Разом з тим, в супереч вимогам даної Інструкції наданий в розпорядження суду відеозапис, який знаходиться на 4-х файлах формату .МР4 має виставлену дату 04.01.2014, починається з часу 13-29 год. та закінчується о 14-08 год.

При з`ясуванні системних властивостей даних файлів встановлено, що їх створено та змінено 04.01.2014.

За таких обставин, недоліки вищевказаного відеозапису не лише не дозволяють визначити точну дату та час його здійснення, а взагалі ставлять під сумнів той факт, що відеозапис зроблено за допомогою портативного відеореєстратора чи іншого технічного приладу, який перебуває на балансі органу Національної поліції, оскільки зазначена на відеозапису дата 04.01.2014 відноситься до періоду коли Національну поліції, ще не було створено (дата створення 02.09.2015) та, відповідно, й забезпечено її структурні підрозділи такими технічними приладами.

За таких обставин, враховуючи вищевказані стандарти доказування та оцінки доказів у справах про адміністративні правопорушення, суд не може вважати даний відеозапис належним та допустимим доказом факту керування ОСОБА_1 автомобілем за обставин, що вказані в адміністративному протоколі: об 21-05 год. 12 серпня 2023 року по вул. Центральна в с. Воскобійники Миргородського району Полтавської області, а також доказом дотримання належної процедури огляду ОСОБА_1 на стан сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу поліцейським з використання спеціального технічного приладу, при тому що свідки для проведення даної процедури не залучались.

Крім вищевказаного відеозапису суттєві недоліки мають й інші документи, що долучені до протоколу.

Так, в акті огляду на стан алкогольного сп`яніння з використанням спеціальних технічних засобів відсутня дата його складання, не вказані ознаки сп`яніння в зв`язку з наявністю яких проведено огляд, не зазначено серійний номер спеціального технічного засобу, який використовувався при огляді, як це передбачено формою акту.

Як в самому акті огляду, так і на відеозапису відсутні дані про складання даного документа в двох примірниках та вручення одного з них особі щодо якої проводився цей огляд, що суперечить вимогам абз. 3 п.4 Розділу Х Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої наказом МВС від 07 листопада 2015 № 1395 та абз.2 п.10 Розділу ІІ Інструкції «Про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції», затвердженої спільним наказом МВС та МОЗ від 09.11.2015 № 1452/735.

Неналежність якість роздрукованого чека-квитанції алкотестера (бліда фарба в окремих місцях) не дозволяють належним чином визначити місяць в якому проводилось тестування (а.с.5).

Крім того у суду викликає сумнів і наявність необхідності проведення огляду водія ОСОБА_1 на стан сп`яніння.

Так, відповідно до положень ст. 266 КУпАП та Порядку направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, і проведення такого огляду, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України 7 грудня 2008 року № 1103 огляду підлягають водії щодо яких є підстави вважати, що вони перебувають у стані алкогольного чи інших видів сп`яніння.

Пункт 1 Розділу Х Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі визначає, що підставою для огляду водія на стан алкогольного чи іншого видів сп`яніння є достатні підстави вважати, що вони перебувають у стані такого сп`яніння.

Відповідно до п.п. 2-3 Розділу 1 Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції огляду на стан сп`яніння підлягають водії транспортних засобів, щодо яких у поліцейського уповноваженого підрозділу Національної поліції України (далі поліцейський) є підстави вважати, що вони перебувають у стані сп`яніння згідно з ознаками такого стану.

Ознаками алкогольного сп`яніння є: запах алкоголю з порожнини рота; порушення координації рухів; порушення мови; виражене тремтіння пальців рук; різка зміна забарвлення шкірного покриву обличчя; поведінка, що не відповідає обстановці.

Так, а ні в протоколі, а ні в акті огляду не вказані наявні у водія ОСОБА_1 ознаки стану алкогольного сп`яніння.

При перегляді відеозапису встановлено, що обидва працівники поліції по черзі, з часовим розривом у 12 хвилин пропонували водію подихати їм в обличчя та саморобний паперовий пакет, що суд взагалі вважає рудиментом радянської системи ДАІ, та лише після обнюхування даного пакету один з працівників поліції, фактично через 13 хвилин після зупинки автомобіля та складання постановити за вчинення декількох адміністративних правопорушень запропонував водію проти огляд на стан сп`яніння із застосуванням наявного газоаналізатору.

Отже, суд вважає, що у водія ОСОБА_1 на момент його зупинки працівниками поліції не були наявні явні ознаки алкогольного сп`яніння, в тому числі запах алкоголю з порожнини роту, який вдалось виявити лише за допомогою спеціального пристосування саморобного паперового пакету.

За таких обставин, викликає суттєвий сумнів наявність достатніх підстав для проведення огляду водія ОСОБА_1 на стан сп`яніння, а отже і достовірність його результатів, які на відеозапису не відображені, а лише були озвучені поліцейським вголос.

Письмове пояснення ОСОБА_1 в протоколі викладено наступним чином (мовою оригіналу): «згоден так получилось треба було їхати по жінку АВ 2503 АІ підпис керувати не буду» та не містить жодної конкретики щодо обставин його написання та суті вчиненого правопорушення.

Відповідно до ст. 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.

За таких обставин, зважаючи на значні системні недоліки адміністративного матеріалу, суд вважає, що винуватість ОСОБА_1 у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП не підтверджується поза розумним сумнівом належними та допустимими доказами, всі сумніви щодо доведеності вини суд тлумачить на його користь, а отже справа підлягає закриттю на підставі п.1 ч.1 ст. 247 КУпАП.

На підставі викладеного та керуючись ч.1 ст.130, статтями 283-285, 287, 307, 308 КУпАП, п. 5 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», суд,

ПОСТАНОВИВ:

Провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 - закрити у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП.

Постанова може бути оскаржена до Полтавського апеляційного суду через Шишацький районний суд Полтавської області протягом десяти днів з дня отримання її копії.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Суддя Шишацького районного суду

Полтавської області Д.С.Сиволап