П О С Т А Н О В А

Іменем України

08.09.2023 р. м.Львів

Суддя Франківського районного суду м. Львова Мартинишин М.О., з участю адвоката Петрика І.Я., розглянувши матеріали, які надійшли з Управління патрульної поліції у Львівській області Департаменту патрульної поліції Національної поліції України про притягнення до адміністративної відповідальності:

ОСОБА_1 - ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, непрацюючого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1

за ч.1 ст.130 КУпАП -

встановив:

20 липня 2023 року на розгляд Франківського районного суду м. Львова із Управління патрульної поліції у Львівській області Департаменту патрульної поліції Національної поліції України надійшли матеріали про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.130 КУпАП.

Згідно з протоколу про адміністративне правопорушення серії ААД №025033 від 07 липня 2023 року (складений о 22:30 год.) ОСОБА_1 07.07.2023 р. о 22:08 год. на вул. В.Великого, 58 у м. Львові керував транспортним засобом «TOYOTA» д.н.з. НОМЕР_1 з явними ознаками алкогольного сп`яніння(запах алкоголю з порожнини рота, порушення мови, поведінка, що не відповідає обстановці, від проходження медичного огляду на стану алкогольного сп`яніння за допомогою приладу «Drager» та в медичному закладі в встановленому порядку законом відмовився, чим порушив п. 2.5 Правил дорожнього руху України, за що передбачена відповідальність ч. 1 ст. 130 КУпАП.

У суді ОСОБА_1 вину у вчиненні правопорушення не визнав та пояснив, що дійсно 07.07.2023 року він керував автомобілем марки «TOYOTA» д.н.з. НОМЕР_1 . В подальшому його зупинили працівники поліції таповідомили, що вбачають у нього ознаки алкогольного сп`яніння. При цьому працівники поліції жодним чином не роз`яснили йому його прав та обов`язків, зокрема, не повідомили мені про обов`язок на вимогу поліції пройти огляд на стан сп`яніння та не повідомили про правові наслідки відмови. Він не відмовлявся від проходження даного огляду, оскільки не керував автомобілем в стані алкогольного сп`яніння. В подальшому працівниця поліції повідомила, що відносно мене складено направлення на огляд в заклад охорони здоров`я з метою виявлення стану алкогольного сп`яніння, і він одразу погодився пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння в медичному закладі. Хотів пройти огляд у медичному закладі, однак працівники поліції ігнорували його згоду пройти огляд на стан сп`яніння в закладі охорони здоров`я. Через, неправомірні дії та упереджене ставлення працівників поліції, хотів скористатися правовою допомогою адвоката. Працівники поліції погодилися чекати на адвоката 15 хвилин, але через 5 хв. повідомили, що час очікування закінчено, і внесли в протокол про адміністративне правопорушення відомості про мою відмову проходити огляд на стан сп`яніння. Вказує, що працівники поліції не забезпечили такого огляду у медичному закладі та не надали йому можливість скористатись правовою допомогою адвоката. Також його не було відсторонено від керування транспортним засобом. Вважає дії працівників поліції є незаконними, а тому просив закрити провадження у справі у зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

Представник ОСОБА_1 адвокат Петрик І.Я. в суді пояснив, що вину ОСОБА_1 у вчиненому правопорушенні, передбаченому ч.1 ст.130 КУпАП не визнає, заперечує викладенні дані у протоколі про адміністративне правопорушення, оскільки ОСОБА_1 не перебував у стані алкогольного сп`яніння та підстав для проходження огляду були відсутні. Зазначає, що було порушено порядок проведення на стан алкогольного сп`яніння, оскільки ОСОБА_1 не відмовлявся від проходження медичного огляду на стан сп`яніння, а навпаки вказував, що хоче пройти огляд медичного закладу. Крім цього, проходження огляду в медичному закладі пропонується не лише усно, а шляхом вручення водієві письмового направлення на медичний огляд до закладу охорони здоров`я, однак цього не здійснили. Не виконання вказаних дій, свідчить про порушення порядку проведення огляду водія на стан сп`яніння та вказує на формальний підхід службових осіб до виконання свої обов`язків працівниками поліції. Разом з тим, поліцейські не роз`яснили його підзахисному права та обов`язки, передбачені ст.268 КУпАП та відмовили йому у доступі до професійної правничої допомоги. Відтак, протокол складений відносно ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 130 КУпАП є недопустимим доказом, оскільки відображають виключно суб`єктивні судження самих поліцейських. Крім цього, не було відсторонено ОСОБА_1 від керування транспортним засобом. Вважає, що вина ОСОБА_1 у вчиненні порушення за ч.1 ст.130 Кодексу України про адміністративне правопорушення є недоведеною належними доказами. Просить закрити справу відносно ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 130 КУпАП за відсутністю складу адміністративного правопорушення.

Заслухавши пояснення ОСОБА_2 , та адвоката Голода А.Я., з`ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази та письмове клопотання та пояснення, вважаю, що справу щодо ОСОБА_2 про вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, слід закрити з наступних підстав.

Частиною 1 ст. 130 КУпАП, передбачена відповідальність за керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також передача керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, а так само відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Зі змісту ч. 1 ст. 130 КУпАП, об`єктивна сторона правопорушення, полягає у керуванні транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів (до уваги не береться диспозиція статті щодо передачі керування транспортними засобом).

Суб`єктом правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, у цьому випадку є водії транспортного засобу.

Тобто об`єктивною стороною правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП є керування транспортним засобом у стані сп`яніння (алкогольного чи наркотичного) або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Згідно п. 2.5 ПДР України водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Згідно з п.2.9а ПДР України, водієві забороняється керувати транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння або перебувати під впливом наркотичних чи токсичних речовин.

Згідно з ст.280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно зі ст. 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненням особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, а також іншими документами.

Відповідно до ч. 2 ст. 251 КУпАП, обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року №14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», при розгляді справ зазначеної категорії необхідно з`ясувати всі обставини, перелічені в ст.ст. 247,280 КУпАП, надати оцінку не тільки тим доказам, які доводять винуватість, але й оцінити доводи та докази, які виправдовують особу.

Протокол про адміністративне правопорушення, який є не тільки джерелом доказів, але й виступає ще й як юридичний документ акт (процесуальна дія і процесуальне рішення компетентної особи, яка уповноважена його складати - ст. 254, 255 КУпАП). Тому протокол є не тільки обов`язковим процесуальним документом, але і займає ключове положення серед інших джерел (доказів).

Відповідно до ст. 256 КУпАП протокол про адміністративне правопорушення повинен містити обов`язкові реквізити та інформацію, необхідну для повного та всебічного подальшого дослідження цього протоколу судом. Одним із таких реквізитів є «місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення; нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане правопорушення, прізвища, адреси свідків і потерпілих, якщо вони є; пояснення правопорушника; інші відомості, необхідні для вирішення справи».

Аналогічна вимога відображена й у абз. 7 п. 9 розділу ІІ Інструкції з оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення в органах поліції, затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України 06.11.2015 № 1376.

Зокрема, вказаний припис передбачає, що у графі «дата, час, місце вчинення і суть учиненого адміністративного правопорушення» - викладається суть адміністративного правопорушення, яка повинна точно відповідати ознакам складу адміністративного правопорушення, зазначеним у статті КУпАП, за якою складено протокол.

Більше того, у разі, якщо складений протокол як один із ключових доказів містить розбіжності, або неточності, то суддя не має права усувати їх, чи самостійно відшуковувати докази винуватості особи, оскільки візьме на себе функції сторони обвинувачення та змінить обсяг інкримінованого правопорушення.

За змістом статті 256 КУпАП, якщо протокол про адміністративне правопорушення складається у присутності особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, то особа має безумовне право ознайомитися зі змістом протоколу, а також зі своїми правами, передбаченими статтею 268 КУпАП.

Відповідно до змісту складеного відносно ОСОБА_1 протоколу про адміністративне правопорушення, він був складений у присутності останнього. Проте, як вбачається із відеозаписів обставин події, працівник поліції не складав протокол у присутності особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, не роз`яснювали йому суті вчиненого правопорушення, будь-яких прав та наслідків від ухилення від проходження огляду на стан сп`яніння. Протокол про адміністративне правопорушення та інші документи містять лише відмітки про відмову особи від підпису чи ознайомлення.

Проте відеозапис обставин події свідчить про те, що уповноваженими особами були проігноровані вимоги глави 19 КУпАП, та в спілкуванні з ОСОБА_1 вони обмежилися лише констатуванням факту, що останній відмовляється від проходження освідування та від підписання документів.

Разом з тим, як вищезазначено, що формулювання диспозиції ч. 1 ст. 130 КУпАП містить у собі два взаємовиключні адміністративні правопорушення, а отже при кваліфікації кожного із них від працівника патрульної поліції вимагається застосовувати різні формулювання при заповнені протоколу про адміністративне правопорушення.

Так, відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 266 КУпАП, особи, які керують транспортними засобами, морськими, річковими, малими, спортивними суднами або водними мотоциклами і щодо яких є підстави вважати, що вони перебувають у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, підлягають відстороненню від керування цими транспортними засобами, морськими, річковими, малими, спортивними суднами або водними мотоциклами та оглядові на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції. Огляд особи, яка керувала транспортним засобом, морським, річковим, малим, спортивним судном або водним мотоциклом, на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, проводиться поліцейським з використанням спеціальних технічних засобів. У разі незгоди особи, яка керувала транспортним засобом на проведення огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують його увагу та швидкість реакції, поліцейським з використанням спеціальних технічних засобів або в разі незгоди з його результатами огляд проводиться в закладах охорони здоров`я.

Вказані положення Закону повністю узгоджуються з вимогами Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції (далі Інструкція), затвердженої спільним Наказом МОЗ та МВС України №1452/735 від 09.11.2015 року.

Згідно з пунктом 2 розділу І цієї Інструкції огляду на стан сп`яніння підлягають водії транспортних засобів, щодо яких у поліцейського уповноваженого підрозділу Національної поліції України є підстави вважати, що вони перебувають у стані сп`яніння згідно з ознаками такого стану.

З наявного у матеріалах справи відеозапису вбачається, що всупереч обставинам, наведеним у протоколі про адміністративне правопорушення, поліцейський не повідомив водію, жодної ознаки алкогольного сп`яніння, які передбачені, відповідно п. 3 розділу І цієї Інструкції .

Також, матеріалами справи не підтверджується того, що перед початком огляду на стан сп`яніння ОСОБА_1 працівники поліції роз`яснили права і обов`язки, передбачені ст. 63 Конституції України та ст. 268 КУпАП, чим порушено право на захист.

Відтак, поліцейський не виявивши у ОСОБА_1 ознак алкогольного сп`яніння, не повідомивши останнього про їх наявність, безпідставно вимагали пройти огляд у медичному закладі.

Відповідно до пункту 7 розділу І Інструкції у разі відмови водія транспортного засобу від проходження огляду на стан сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу або його незгоди з результатами огляду, проведеного поліцейським, такий огляд проводиться в найближчому закладі охорони здоров`я, якому надано право на його проведення відповідно до статті 266 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі заклад охорони здоров`я). При цьому в п. 6 Порядку вказано, що водій транспортного засобу, що відмовився від проведення огляду на місці зупинки транспортного засобу або висловив незгоду з його результатами, направляється поліцейським для проведення огляду до відповідного закладу охорони здоров`я; водночас у разі відмови водія транспортного засобу від проведення огляду в закладі охорони здоров`я поліцейський в присутності двох свідків складає протокол про адміністративне правопорушення, у якому зазначає ознаки сп`яніння і дії водія щодо ухилення від огляду (п. 8 Порядку).

Пунктом 9 в ІІ Інструкції передбачено, що з метою забезпечення достовірності результатів огляду водіїв транспортних засобів, які мають бути оглянуті в закладах охорони здоров`я, поліцейський забезпечує доставку цих осіб до найближчого закладу охорони здоров`я не пізніше ніж протягом двох годин з моменту виявлення підстав для його проведення. Пунктом 8 затверджено форму такого направлення.

Пунктом 12 розділу ІІ Інструкції передбачено, що у разі наявності підстав вважати, що водій транспортного засобу перебуває у стані наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, згідно з ознаками, визначеними в пункті 4 розділу І цієї Інструкції, поліцейський направляє цю особу до найближчого закладу охорони здоров`я. Пунктом 8 затверджено форму такого направлення.

Для проходження огляду водія в медичному закладі, працівники поліції повинні запропонувати та вручити водієві письмове направлення на медичний огляд до закладу охорони здоров`я. У цьому письмовому направленні має бути вказано конкретний заклад охорони здоров`я, який входить до затвердженого переліку, дані про особу водія, якого направляють, точний час видачі направлення, тощо. І лише у разі, якщо водій отримав письмове направлення та відмовляється від проведення медичного огляду і в закладі охорони здоров`я, тільки тоді поліцейський має право скласти протокол про адміністративне правопорушення за ст.130 КУпАП.

Проте, у матеріалах справи направлення наявне, однак направлення на огляд водія з метою виявлення стану сп`яніння до закладу охорони здоров`я не було вручено ОСОБА_1 ..

Згідно відеозапису: відеофайлом clip-7.mp4, портативний відеореєстратор №471097, дата 07.07.2023, зафіксовано наступне: (Час 22:38:32 год.) Працівниця поліції звернулася до ОСОБА_1 : «Є направлення на огляд на стан алкогольного сп`яніння в медичний заклад!». (Час 22:38:46 год.) ОСОБА_1 відповів: «Дайте ознайомитись! Можна?». Працівниця поліції: «Це мій документ!». ОСОБА_1 : «Можна, я прочитаю? Будь ласка!». Працівниця поліції: «Ні! Я сама прочитаю!».

У даному випадку водієві не було запропоновано пройти огляд в медичному закладі шляхом вручення письмового направлення то підстави для притягнення водія до відповідальності заст.130 КУпАП відсутні.

Водночас, як вбачається із відеозапису події, що ОСОБА_1 неодноразово наголошував що він не відмовляється від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння, проте, такі вимоги було проігноровано працівниками поліції.

Крім цього, в суді не заперечував факту керування ним транспортним засобом, проте стверджував, що він не відмовлявся від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння, а навпаки настоював на такому огляді, а саме в медичному закладі.

Згідно відеозапису наявна згода ОСОБА_1 пройти огляд на стан сп`яніння в медичному закладі, зокрема: Відеофайлом clip-7.mp4, портативний відеореєстратор №471097, дата 07.07.2023, зафіксовано наступне: (час 22:38:32 год.) Працівниця поліції звернулася до ОСОБА_1 : «Є направлення на огляд на стан алкогольного сп`яніння в медичний заклад! Чи погоджуєтесь пройти в медичному закладі?», на що ОСОБА_1 відповів (час 22:38:39 год.): «Я погоджуюсь пройти в медичному закладі!».(Час 22:39:34 год.) ОСОБА_1 : «Я погоджуюся пройти!» (Час 22:40:03 год.) ОСОБА_1 : «Я погоджуюся пройти!» (Час 22:40:13 год.) ОСОБА_1 : «Я погоджуюся пройти!».

Таким чином, вважаю, що у даному конкретному випадку працівник поліції, отримавши згоду ОСОБА_1 на проведення огляду на стан сп`яніння, мав би виконувати вимоги Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженої наказом від 09 листопада 2015 року № 1452/735.

З направлення вбачається, що такий складено 07.07.2023 року о 22:35 год., а натомість відповідний протокол 07.07.2023 року о 22:30 год., що в даному випадку також зафіксовано на долученому відеозаписі, що слід зробити висновок про те, що поліцейським під час складання даного протоколу, не дотримані вимоги законодавства щодо оформлення протоколу про адміністративне правопорушення, а відтак порушено права особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, та після складеного даного направлення працівники поліції небуло забезпечено доставлення ОСОБА_1 до медичного закладу для проходження огляду на стан сп`яніння.

Виходячи з такого, якби працівники патрульної поліції справді вбачали в діяннях ОСОБА_1 ознаки адміністративного правопорушення, то могли б скласти протокол лише за відмову від проходження медичного огляду у найближчому закладі охорони здоров`я, що є порушенням п. 2.5 Правил дорожнього руху.

Крім того, звертаю увагу на те, що у ході фіксації стану алкогольного сп`яніння ОСОБА_1 свідки не залучались. Наведене дає підстави стверджувати про те, що огляд ОСОБА_1 на стан алкогольного сп`яніння був проведений із порушенням порядку, передбаченого ст. 266 КУпАП та Інструкції 1452/735.

Крім того, звертаю увагу, що під час розгляду справи встановлено, що працівниками поліції не вживалось жодних заходів щодо надання водію можливості реалізувати своє право на отримання правової допомоги, про що ним було заявлено, ще на місці зупинки.

Згідно відеозапису відмовлено у доступі до професійної правничої допомоги, а саме відеофайлом clip-7.mp4, портативний відеореєстратор №471097, дата 07.07.2023, зафіксовано наступне: (Час 22:42:25 год.) Працівниця поліції звернулася до ОСОБА_1 : «Якщо адвокат протягом 15 (п`ятнадцяти) хвилин не приїжджає на місце, це буде вказувати, що Ви відмовляєтесь від проходження огляду в медичному кабінеті або на місці!». Далі працівниця поліції вказала (час 22:45:24 год.): «Ще 2 хв.!», на що ОСОБА_1 запитав: «Вже минуло 15 хв?». Працівниця поліції: «Я Вам казала 5 хв.!». ОСОБА_1 : «Ні, Ви сказали мені 15 хв.! І адвокат теж почув 15 хв.!». Працівниця поліції: «5 хв. минуло! Пишемо в протоколі, що Ви відмовились!».

Також, з відеозапису подій з нагрудних відеокамер працівників поліції невбачається у ОСОБА_1 беззаперечних клінічних ознак алкогольного сп`яніння.

Відповідно до ч. 5 ст. 266 КУпАП та п. 22 Розділу ІІІ Інструкції, огляд особи на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують її увагу та швидкість реакції, проведений з порушенням вимог цієї статті та Інструкції, вважається недійсним.

Наведене свідчить про те, що огляд ОСОБА_1 на стан алкогольного сп`яніння проведений з порушенням вищевказаних вимог, а тому вважається недійсним.

Таким чином, суддею встановлено порушення працівниками поліції вимог вищезазначеної Інструкції.

За таких обставин, враховуючи допущені порушення процедури проведення такого огляду, не можна брати до уваги та оцінювати дії ОСОБА_1 , як відмову від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння.

Таким чином, зібрані по справі докази суперечать один одному в частині визначення підстав встановлення та перебування особи в стані алкогольного сп`яніння, що свідчать про істотне порушення нормативних актів, що регулюють порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного сп`яніння.

А протокол про адміністративне правопорушення не може бути єдиними належними доказами вини особи.

Відтак, суддя критично оцінює складений протокол про адміністративні правопорушення серії ААД №025033 від 07 липня 2023 року відносно ОСОБА_1 , оскільки таки сам по собі без підтвердження іншими доказами не є доказом на доведення вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.130 КУпАП, оскільки відображають виключно суб`єктивні судження самих поліцейських.

Крім цього, при складанні протоколу про адміністративне правопорушення не був дотриманий також порядок фіксації відмови водія транспортного засобу від проведення огляд, тобто процедура складання протоколу про адміністративне правопорушення, внаслідок чого істотно порушені права та законні інтереси ОСОБА_1 , то цей доказ необхідно вважати недопустимим, що тягне за собою визнання недопустимими усіх доказів у справі (правова концепція «отруєного дерева» або «ефект доміно»), яка знайшла своє відображення у чисельних рішеннях ЄСПЛ (справи «Гефген проти Німеччини» (Gafgen v. Germany), від 30.06.2008); «Яременко проти України» (Yaremenko v. Ukraine), від 30.04.2015), згідно якої визнання одного доказу недопустимим має наслідком невизнання доказами всіх фактичних даних, одержаних на його підставі («отруєне дерево дає отруйні плоди»), тобто матеріали, отримані в результаті використання недопустимого матеріалу, самі є недопустимими як докази.

Будь-які інші належні та допустимі докази на підтвердження вини ОСОБА_1 у вчиненні ним адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, в матеріалах справи відсутні.

Окрім цього, відповідно до вимог ст. 265-2 КУпАП, у разі наявності підстав вважати, що водієм вчинено порушення, передбачене ч.1 ст. 130 КУпАП працівник уповноваженого підрозділу, що забезпечує безпеку дорожнього руху, тимчасово затримує транспортний засіб шляхом блокування або доставляє його для зберігання на спеціальний майданчик чи стоянку, що дозволяється виключно у випадку, якщо розміщення затриманого транспортного засобу суттєво перешкоджає дорожньому руху або створює загрозу безпеці руху. При тимчасовому затриманні транспортного засобу складається акт огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, форма якого затверджується Кабінетом Міністрів України.

Однак, в супереч чинному законодавству про адміністративні правопорушення, ОСОБА_1 не було відсторонено від керування транспортним засобом, про що свідчить відсутність в матеріалах справи відповідного документу встановленої форми, а саме, акту огляду та тимчасового затримання транспортного засобу.

Положеннями ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» №3477-IV від 23.02.2006 року встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини поширює стандарти, які встановлює Конвенція для кримінального провадження, на провадження у справах про адміністративні правопорушення.

Так, ч.1 ст.6 Конвенції передбачено, що "кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення".

Враховуючи правову позицію ЄСПЛ у справах «Малофєєва проти Росії» («Malofeyeva v. Russia», рішення від 30.05.2013 р., заява № 36673/04) та «Карелін проти Росії» («Karelin v. Russia», заява № 926/08, рішення від 20.09.2016 р.), суддя не має права взяти на себе функції сторони обвинувачення, змінити обсяг інкримінованого правопорушення, усунути певні розбіжності та неточності, які мають місце в протоколі про адміністративне правопорушення, самостійно відшукувати докази винуватості особи, що становило б порушення ст. 6 Конвенції в частині дотримання принципу рівності сторін і вимог змагального процесу (за цих умов особа позбавлена можливості захищатися від висунутого проти нього обвинувачення перед незалежним судом, а навпаки вона має захищатися від обвинувачення, яке, по суті, судом підтримується).

Зокрема правова позиція Європейського суду з прав людини, викладена в рішенні «Гелетей проти України» від 28.04.2018 (п.п.49, 52) щодо ненадання можливості запросити захисника, обраного на власний розсуд, закріплює твердження про те, що пункт 1 статті 6 вимагає, як правило, надання доступу до захисника з першого допиту підозрюваного працівниками поліції, за винятком випадків, коли за конкретних обставин відповідної справи продемонстровано, що існують вагомі підстави для обмеження такого права. Навіть якщо вагомі підстави можуть у виняткових випадках виправдовувати відмову у доступі до захисника, таке обмеження, незалежно від його підстав, не повинно невиправдано порушувати права обвинуваченого, гарантовані статтею 6 Конвенції. Право на захист буде в принципі непоправно порушено, якщо зізнавальні показання, отримані від особи під час допиту правоохоронними органами без забезпечення доступу до захисника, використовуватимуться з метою її засудження. Ані буква ані дух статті 6 Конвенції не перешкоджають особі добровільно відмовитися, вголос або за мовчазною згодою, від права на гарантії справедливого судового розгляду. Це також стосується права на правову допомогу. Проте для того, щоб бути ефективною для цілей Конвенції, така відмова повинна бути однозначно встановлена та супроводжуватися хоча б мінімальними гарантіями, співмірними її значущості. Така відмова не обов`язково має бути висловлена вголос, але вона повинна бути добровільною та становити свідому й розумну відмову від права. Для того, щоб можна було вважати, що обвинувачений опосередковано, через свою поведінку відмовився від значущого права, гарантованого статтею 6, має бути доведено, що він міг у розумних межах передбачити наслідки своєї поведінки. Крім того, відмова не повинна суперечити будь-якому важливому суспільному інтересу.

У справах «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21 квітня 2011 року та «Барбера, Мессеге і Ябардо проти Іспанїї» від 06 грудня 1998 року Європейський Суд з прав людини зазначив, що "суд при оцінці доказів керується критерієм доведеності винуватості особи "поза будь-яким розумним сумнівом" і така "доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою".

ЄСПЛ притримується у своїх рішення позиції того, що суд вправі обґрунтовувати свої висновки лише доказами, що випливають зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпції факту ( рішення Європейського суду з прав людини, справа " Коробов проти України " № 39598 / 03 від 21 липня 2011 року ), тобто таких, що не залишать місце сумнівам, оскільки наявність останніх не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом» ( рішення від 18 січня 1978 року у справі « Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v.the UnitedKingdom), п. 161, Series A заява № 25).

У рішенні ЄСПЛ від 10.02.1995 року у справі «Аллене де Рібемон проти Франції», ЄСПЛ зазначив, що сфера застосування принципу презумпції невинуватості значно ширше, ніж це передбачають: презумпція невинуватості обов`язкова не тільки для кримінального суду, який вирішує питання про обґрунтованість обвинувачення, а й для всіх інших суспільних відносин.

Відповідно до принципу «поза розумним сумнівом», зміст якого сформульований у п. 43 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кобець проти України» від 14 лютого 2008 року, доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпції, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість обвинуваченого доведено поза розумним сумнівом.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 22.12.2010 року № 23-рп/2010 адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до неї ґрунтується на конституційних принципах, в тому числі, і закріпленої в статті 62 Конституції України презумпції невинуватості.

Відповідно до ч. 3 ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачиться на її користь.

Згідно з п. 2 ст. 129 Конституції України, однією з основних засад судочинства, є забезпечення доведеності вини.

В той же час, у справі «Barbera, Messegu and Jabardo v.Spain» від 06.12.1998 (п.146) Європейський суд з прав людини встановив, що принцип презумпції невинності вимагає серед іншого, щоб виконуючи свої обов`язки, судді не починали розгляд справи з упередженої думки, що особа скоїла правопорушення, яке ставиться їй в провину; всі сумніви, щодо її винуватості повинні тлумачитися на користь цієї особи.

При цьому, суд зазначає, що Європейським судом з прав людини у справах «Гефген проти Німеччини», «Тейксейра де Кастро проти Португалії», «Шабельник проти України» «Балицький проти України», «Нечипорук і Йонкало проти України», «Яременко проти України» сформовано доктрину «плодів отруйного дерева» (fruit of the poisonous tree), відповідно до якої, якщо джерело доказів є неналежним, то всі докази, отримані з його допомогою, будуть такими ж.

Разом з тим, ЄСПЛ підкреслює, що обов`язок адміністративного органу нести тягар доведення є складовою презумпції невинуватості і звільняє особу від обов`язку доводити свою непричетність до скоєння порушення.

Статтею 7 КУпАП визначено, що ніхто не може бути під даний заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст.252 КУпАП України, орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Виходячи з положень статті 62 Конституції України про те, що обвинувачення не може ґрунтуватись на припущеннях, а усі сумніви щодо доведеності вини особи мають тлумачитись на її користь, тому вважаю, що даний протокол, у сукупності з іншими доказами не можуть забезпечити такий рівень доказування вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, який би не залишив «розумних сумнівів» у доведеності цієї події.

Згідно з п. 1 ч.1 ст. 247 КУпАП, провадження у справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю у випадку відсутності події і складу адміністративного правопорушення. Наявність події правопорушення доводиться шляхом надання доказів.

Таким чином, у суду відсутні підстави для притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності, зважаючи на те, що у матеріалах справи відсутні достатні докази, які беззаперечно свідчили б про вчинення останнім адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що у діях ОСОБА_1 відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Відтак, на підставі п. 1 ч.1 ст. 247 Кодексу України про адміністративні правопорушення, провадження в справі про адміністративні правопорушення підлягає закриттю.

Керуючись ст.ст. 7, 9, 247, 248, 279, 283, 284, 307, 308 КУпАП

п о с т а н о в и в:

провадження у справі про адміністративне правопорушення ОСОБА_1 закрити на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 Кодексу України про адміністративне правопорушення.

Постанова може бути оскаржена протягом 10 днів з дня її винесення шляхом подання апеляційної скарги до Львівського апеляційного суду через Франківський районний суд м. Львова.

Суддя Мартинишин М.О.