Постанова

Іменем України

02 жовтня 2023 року

м. Київ

провадження №33/824/4476/2023

Київський апеляційний суд у складі судді судової палати з розгляду цивільних справ Мазурик О. Ф.

за участю захисника особи, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 - Густяка Михайла Анатолійовича, потерпілого - ОСОБА_2 та його представника Вареника Андрія Миколайовича

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - Вареника Андрія Миколайовича

на постанову Солом`янського районного суду м. Києва

в складі судді Сергієнко Г. Л.

від 22 серпня 2023 року

у справі №760/14197/23 Солом`янського районного суду м. Києва

про притягнення до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП

громадянки - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянство України, яка проживає за адресою: АДРЕСА_1

У С Т А Н О В И В:

25 червня 2023 року ДОП Солом`янського УП ГУ НП в м. Києві старшим лейтенантом поліції Которобаєм В. В. складено протокол про адміністративне правопорушення серії ВАВ №264377 про те, що громадянка ОСОБА_1 , 25.06.2023, о 19 год. 20 хв., на АДРЕСА_1 ,вчинила відносно свого колишнього чоловіка насильство психологічного та фізичного характеру, а саме застосувала до нього образливі слова та вдарила кулаком в область обличчя, чим могла заподіяти психологічної та фізичної травми, чим вчинила правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.

В протоколі зазначено потерпілого ОСОБА_2 , а також що у особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, речі не вилучалися, огляд не проводився. В протоколі також зафіксовано, що матеріальну шкоду не заподіяно. До протоколу додано зібраний адміністративний матеріал. Заяв та клопотань не надходило.

Постановою Солом`янського районного суду від 22 серпня 2023 року закрито провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_3 за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, у зв`язку з відсутністю в її діях складу адміністративного правопорушення.

Не погоджуючись з вказаною постановою, представник потерпілого ОСОБА_2 - Вареник А. М. подав апеляційну скаргу, в якій посилався на невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм процесуального та невірне застосування норм матеріального права.

В обґрунтування апеляційної скарги вказував, що суд першої інстанції встановив відсутність складу адміністративного правопорушення у діях ОСОБА_3 ґрунтуючись виключно на поясненнях останньої, без урахування пояснень ОСОБА_2 та без урахування доказів.

Суд першої інстанції порушив принцип рівності сторін, позбавивши ОСОБА_2 подати свої пояснення та докази, які б дозволили суду винести законне та об`єктивне рішення.

За вказаних обставин просив скасувати постанову Солом`янського районного суду м. Києвавід 22.08.2023 та ухвалити нову постанову про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1. ст. 173-2 КУпАП.

Разом з апеляційною скаргою скаржник також подав клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження постанови Солом`янського районного суду м. Києва від 22.08.2023.

Обґрунтовуючи поважність причини пропуску строку на апеляційне оскарження, вказував на те, що ні потерпілий, ні його представник не були повідомлені та не були присутні у судовому засіданні під час винесення оскаржуваної постанови, а копію постанови представник потерпілого отримав 04.09.2023.

Дослідивши матеріали справи про адміністративне правопорушення, клопотання представника потерпілого - Вареника А. М. про поновлення строку на апеляційне оскарження, суд вважає, що клопотання підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 294 КУпАП, постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником протягом десяти днів з дня винесення постанови.

Згідно ст. 289 КУпАП, у разі пропуску строку на оскарження постанови суду з поважних причин, його може бути поновлено за заявою особи.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 285 КУпАП, постанова по справі про адміністративне правопорушення оголошується негайно після закінчення розгляду справи. Копія постанови протягом трьох днів вручається або висилається особі, щодо якої її винесено. Копія постанови в той же строк вручається або висилається потерпілому на його прохання.

Як вбачається з матеріалів справи 22.08.2023 судом першої інстанції винесено оскаржувану постанову.

З апеляційною скаргою представник потерпілого Вареник А. М. звернувся 13.09.2023, тобто з пропуском строку, передбаченим ст. 294 КУпАП.

Разом з тим, як вже зазначалось вище, в клопотанні про поновлення строку представник потерпілого ОСОБА_2 - Вареник А. М. зазначив, що постанова була винесена за їх відсутності, а копія постанови була отримана ним 04.09.2023.

Дійсно, як вбачається з матеріалів справи, постанову винесено 22.08.2023 за відсутності потерпілого ОСОБА_2 та його представника Вареник А. М. Проте, з розписки Вареника А. М. вбачається, що копію постанови останній отримав 04.09.2023 (а. с. 32).

Суд також враховує, що з апеляційною скаргою захисник потерпілого ОСОБА_2 - Вареник А. М. звернувся 13.09.2023, тобто через дев`ять днів після отримання копії постанови, а отже без зайвих зволікань.

З огляду на викладене, суд вважає, що наведені скаржниками причини пропуску строку на апеляційне оскарження постанови суду першої інстанції є поважними.

Також суд враховує, що частина перша статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (надалі - Конвенція) передбачає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У своїй практиці Європейський суд з прав людини звертав увагу, що «стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права" (рішення від 4 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції» (Bellet v. France), Series A № 333-B, crop. 42, пункт 36).

Ураховуючи викладене та виходячи з принципу верховенства права, положень статей 21, 22 Конституції України щодо непорушності конституційних прав особи, положень ст. 6 Конвенції, яка гарантує права особи на доступ до суду і справедливий розгляд його справи судом, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення клопотань та поновлення строку представнику потерпілого ОСОБА_2 - Варенику А. М. на апеляційне оскарження постанови Солом`янського районного суду м. Києва від 22.08.2023.

У судовому засіданні 02.10.2023 ОСОБА_2 та його представник Вареник А. М. надали пояснення, тотожні зазначеним в апеляційній скарзі, підтримали апеляційну скаргу та просили задовольнити з підстав наведених в ній. Крім того, ОСОБА_5 пояснив, що в суді першої інстанції були позбавлені можливості подати нові докази та заявив клопотання про дослідження нових доказів, які існували на час винесення постанови судом першої інстанції, однак не були подані з поважних причин. Додав, що дані докази підтверджують факт домашнього насильства саме фізичного характеру. Також зазначив, що за вказаною подією, за фактом нанесення легких тілесних ушкоджень, що охоплюється складом злочину, передбаченим ст. 125 ККУ, зареєстровано кримінальне провадження, а тому для уникнення подвійного притягнення за одне діяння, просив притягнути ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності саме за вчинення домашнього насильства психологічного характеру.

Захисник ОСОБА_1 - Густяк М. А. надав пояснення, в яких посилався на безпідставність доводів скаржника, заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив залишити постанову суду першої інстанції без змін. Крім того, зазначив, що справа перебувала на розгляді в суді першої інстанції протягом двох місяців, однак ні потерпілий, ні його захисник не надали жодних доказів, які просять дослідити в суді апеляційної інстанції, відтак вважав, відсутні підстави для задоволення, заявленого у судовому засіданні, клопотання скаржника.

Клопотання скаржника, заявлене у судовому засіданні 02.10.2023 про дослідження нових доказів не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Згідно п. 2 ч. 7 ст. 294 КУпАП, апеляційний суд може дослідити нові докази, які не досліджувалися раніше, якщо визнає обґрунтованим ненадання їх до місцевого суду або необґрунтованим відхилення їх місцевим судом.

З матеріалів справи вбачається, що адміністративний матеріал надійшов до суду 27.06.2023, а постанова винесена 22.08.2023, тобто справа, до винесення оскаржуваної постанови, перебувала у провадженні суду майже 2 місяці.

За цей час представник потерпілого подав до суду клопотання про відкладення розгляду справи, в мотивувальній частині якого вказував, що потерпілий бажає приймати участь у засіданні виключно зі своїм представником та надати пояснення, а також докази у справі. Однак в резолютивній частині просив відкласти розгляд справи на іншу дату.

В даному клопотанні представник потерпілого не вказував, які саме докази бажає надати потерпілий, як і не вказував причини їх ненадання суду першої інстанції із вказаним клопотанням та не заявляв у прохальній частині клопотання про долучення будь-яких доказів.

Інших клопотань або заяв, окрім клопотання про відкладення розгляду справи, від потерпілого чи його представника матеріали справи не містять.

Таким чином, посилання представника скаржника на те, що ним заявлялось клопотання про дослідження доказів не приймаються до уваги апеляційним судом, з огляду на те, що такого клопотання матеріали справи не містять, а саме по собі посилання в клопотанні про відкладення розгляду справи на те, що потерпілий бажає надати пояснення та подати докази, без переліку конкретних доказів та зазначення причини неможливості їх надання до суду, не свідчать про обґрунтованість ненадання таких доказів до місцевого суду.

Відтак суд апеляційної інстанції не визнає обґрунтованими ненадання заявлених доказів до суду першої інстанції, а тому приходить до висновку про відмову у задоволенні вказаного клопотання.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення скаржника ОСОБА_2 та його представника Вареника І. М., а також захисника ОСОБА_1 - Густяка М. А., вивчивши та перевіривши матеріали справи про адміністративне правопорушення, дослідивши наявні у справі докази, перевіривши доводи апеляційної скарги, викладені скаржником, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Розглядаючи справу про адміністративне правопорушення, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП та закриття провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст. 245 КУпАП, серед ряду завдань провадження в справах про адміністративні правопорушення є: всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи та вирішення її в точній відповідності з законом.

Диспозиція частини 1 статті 173-2 КУпАП передбачає відповідальність за вчинення домашнього насильства, насильства за ознакою статті, тобто умисне вчинення будь-яких діянь (дій або бездіяльності) фізичного, психологічного чи економічного характеру (застосування насильства, що не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи чи переслідування, позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна або коштів, на які потерпілий має передбачене законом право, тощо), внаслідок чого могла бути чи була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого, а так само невиконання термінового заборонного припису особою, стосовно якої він винесений, або неповідомлення уповноваженим підрозділам органів Національної поліції України про місце свого тимчасового перебування в разі його винесення.

Відповідно до п. 3 ч. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» (далі - Закон) домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Згідно п. 14 ст. 1 Закону психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Пунктом 17 ст. 1 Закону визначено, що фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Для правильної кваліфікації дій особи, яка притягується до адміністративної відповідальності з підстав передбачених частиною 1 статті 173-2 КУпАП факт порушення вказаних прав повинен бути відображений у протоколі про адміністративне правопорушення.

Об`єктивна сторона правопорушення, передбаченого зазначеною статтею, полягає в умисному вчиненні будь-яких з зазначених у диспозиції дій, та передбачає існування обов`язкової ознаки - можливість настання фізичної чи психологічної шкоди, яка була чи могла бути завдана потерпілому. Разом з тим, вчинення будь-яких діянь фізичного, психологічного чи економічного характеру, повинно бути підтверджено поясненнями свідків, потерпілих або іншими доказами (наприклад аудіо/відео фіксацією), що є необхідним елементом складу даного правопорушення.

Відтак, з аналізу вищевказаних норм вбачається, що домашнє насильство, яке охоплюється диспозицією ч. 1 ст.173-2 КУпАП, має місце тоді, коли будь-які діяння фізичного, психологічного чи економічного характеру тягнуть за собою можливість настання чи настання шкоди фізичному або психічному здоров`ю потерпілого.

Системний аналіз існуючого національного та міжнародного законодавства свідчить про те, що домашнє насильство істотно відрізняється від звичайних конфліктних відносин, оскільки має певні ознаки та характеризується тим, що особа, яка застосовує домашнє насильство, маючи значну перевагу в своїх можливостях, діє умисно з наміром досягти бажаного результату, який полягає у заподіянні шкоди потерпілому шляхом порушення його прав і свобод.

В той час, як під конфліктом необхідно розуміти такий стан взаємовідносин, який характеризується наявністю зіткнення протилежних інтересів і поглядів, напруження і крайнє загострення суперечностей, що може призвести до активних дій, ускладнень, боротьби, що супроводжуються складними колізіями; ситуація, в якій кожна зі сторін намагається зайняти позицію несумісну з інтересами іншої сторони.

Виникнення конфлікту залежить не лише від об`єктивних причин, але й від суб`єктивних факторів, до яких необхідно віднести власні уявлення учасників конфлікту про себе, свої потреби, мотиви, життєві цінності та ставлення до іншої сторони конфлікту.

Обґрунтовуючи свій висновок про відсутність складу адміністративного правопорушення в діях ОСОБА_1 , суд посилався на відсутність належних та допустимих доказів у матеріалах справи. Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Згідно статті 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

При цьому обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративне правопорушення, визначених ст. 255 Кодексу України про адміністративних правопорушень.

Як вже зазначалось вище, згідно з протоколом серії ВАВ №264377 від 25.06.2023 громадянка ОСОБА_1 , 25.06.2023, о 19 год. 20 хв., на АДРЕСА_1 , вчинила відносно свого колишнього чоловіка насильство психологічного та фізичного характеру, а саме застосувала до нього образливі слова та вдарила кулаком в область обличчя, чим могла заподіяти психологічної та фізичної травми. ОСОБА_1 в протоколі зазначила, що з протоколом не погоджується (а. с. 1).

З письмових пояснень ОСОБА_6 вбачається, що останній 25.06.2023 прийшов на день народження свого сина. Збираючи конструктор з сином, його запросила поговорити сусідка ОСОБА_7 в сусідню кімнату. Під час розмови, до кімнати зайшла його колишня дружина та почала брудно лаятись потім вдарила його в обличчя кулаком і продовжувала принижувати. Через деякий час брудної лайки ОСОБА_1 вчепилася нігтями в його обличчя та ще декілька разів вдарила його в лице та живіт. Після того він дістав телефон та почав знімати на відео, однак остання вибила з його рук телефон і той розбився об стіну ванної кімнати. Після чого ОСОБА_1 викликала поліцію та повідомила, що він її побив. Хоча він її не чіпав і не ображав. Всі події бачила сусідка ОСОБА_7 , яка весь час знаходилася з ними в кімнаті (а. с. 3).

ОСОБА_3 пояснила, що близько 19 год. 00 хв. до сина прийшов її колишній чоловік ОСОБА_6 , привітати сина з днем народження. У них були гості. Після того як ОСОБА_6 передав подарунок дитині, піднявся на другий поверх де почав виносити речі, сноуборд. На її зауваження він почав її штовхати. Це все бачила сусідка ОСОБА_7 . ОСОБА_6 намагався зняти її на телефон, а коли вона не дала це зробити, вдарив ним об стіну та почав кричати, що це вона його розбила. Вона хотіла зняти побої, однак боїться через постійні погрози (а. с. 2).

Із матеріалів справи вбачається, що підставою для складання протоколу про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_1 було звернення її колишнього чоловіка ОСОБА_2 до поліції.

Докази, які долучені до протоколу, ґрунтуються лише на письмових поясненнях ОСОБА_2 про те, що ОСОБА_1 висловлювався нецензурною лексикою та завдала йому тілесних ушкоджень.

Відповідно до вимог ст. 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Оскільки протокол є важливим процесуальним документом, який засвідчує факт неправомірних дій за які передбачена адміністративна відповідальність та його невід`ємні складові частини повинні бути оформлені належним чином, містити в собі всі дані, необхідні для своєчасного та об`єктивного вирішення питання про наявність в діях особи складу адміністративного правопорушення.

При цьому, всі викладені в протоколі про адміністративне правопорушення обставини повинні бути доведені сукупністю належних та допустимих доказів.

Разом з тим, у судовому засіданні потерпілий та його представник повідомили, що за даною подією в частині нанесення тілесних ушкоджень (удару кулаком в область обличчя) такі діянні підпадають під кваліфікаційні ознаки ст. 125 КК України та за заявою потерпілого зареєстровано кримінальне провадження, а тому просили притягнути ОСОБА_1 до відповідальності саме за заподіяння психологічного насильства.

З огляду на те, що суд розглядає справу лише в межах складеного відносно ОСОБА_1 протоколу серії ВАВ № 264377 від 25.06.2023, встановленню та перевірці підлягали саме обставини, викладені у диспозиції протоколу, а саме, що ОСОБА_1 застосувала до ОСОБА_2 образливі слова, чим могла заподіяти психологічної травми.

Як вже зазначалось вище, згідно п. 14 ст. 1 Закону психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Наявні в матеріалах справи пояснення ОСОБА_2 про те, що ОСОБА_1 , крім іншого почала брудно лаятись, не дають можливості безумовно встановити, що така нецензурна лексика була спрямована саме на адресу ОСОБА_2 . А пояснення ОСОБА_1 не кореспондуються із поясненнями потерпілого.

Таким чином, долучені до протоколу докази не узгоджуються між собою, є суперечливими, а також з їх аналізу неможливо беззаперечно дійти висновку про те, що ОСОБА_1 ображала ОСОБА_2 нецензурною лайкою, що завдало чи могло завдати останньому шкоди психічному здоров`ю.

Так, як зазначив, сам ОСОБА_2 , він викликав поліцію, через фізичне насильство та розбитий телефон, однак така обставина не може однозначно свідчити про те, чи могла бути, чи була завдана шкода його психічному здоров`ю.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 22.12.2010 № 23-рп/2010 адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до неї ґрунтується на конституційних принципах і правової презумпції, в тому числі і закріпленій в ст. 62 Конституції України презумпції невинуватості.

Така позиція КСУ відповідає і правовій позиції ЄСПЛ, який у своєму рішенні Маліге проти Франції від 23.09.1998 визнав кримінально-правовий зміст адміністративного правопорушення, за яке передбачена санкція у виді позбавлення права керування транспортним засобом, що вимагає додержання процедурних гарантій, визначених Конвенцією і викладених у Рекомендації № R (91), зокрема: забезпечення права особи на захист, в тому числі: знати про можливість застосування адміністративної санкції та про факти, які ставляться їй у провину; мати достатньо часу для підготовки свого захисту; отримати інформацію про характер доказів, зібраних проти неї; обов`язок адміністративного органу нести тягар доказування є складовою презумпції невинуватості і звільняє особу від обов`язку доводити свою непричетність до вчинення порушення.

В силу принципу презумпції невинуватості, діючого в адміністративному праві, всі сумніви у винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачиться на її користь. Недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості.

Стосовно складеного на ОСОБА_1 протоколу про адміністративне правопорушення, то сам по собі він не може бути беззаперечним доказом вини особи в тому діянні, оскільки не являє собою імперативного факту доведеності вини особи, тобто не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом».

Крім того, апеляційний суд звертає увагу також на той факт, що в суді першої інстанції ОСОБА_1 вину не визнала, а пояснила, що в неї із її колишнім чоловіком відбувся побутовий конфлікт в якому вони обоє приймали участь.

Таким чином, єдині докази на підставі яких було складено протокол, письмові пояснення та виклик поліції ОСОБА_2 . Потерпілий скористався наданим правом на власний розсуд та не надав до суду першої інстанції інших належних та допустимих доказів. А долучені до апеляційної скарги докази апеляційний суд не досліджує з огляду на визнання причин неподання таких доказів до суду першої інстанції неповажними.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що належних та допустимих доказів, які б об`єктивно та поза межами розумного сумніву доводили факт скоєння ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.173-2 КУпАП, а саме домашнього насильства, тобто умисного вчинення діянь психологічного характеру, внаслідок чого могла бути завдана шкода психічному здоров`ю потерпілого, матеріали справи не містять, що виключає можливість притягнення її до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.

Насильство у родині, будь-якого характеру, відрізняється тим від конфліктних ситуацій, спорів, що виникають у кожній сім`ї та не становлять загрози подальшому розвитку здорових стосунків, що при домашньому насильстві завжди дії того, хто допускає таке насильство, носять навмисний характер, з наміром досягнення бажаного результату, тягнуть спричинення шкоди; відбувається порушення прав і свобод людини; наявна значна перевага сил (фізичних, психологічних, пов`язаних із вищою посадою тощо) того, хто чинить насильство. Якщо в діях немає хоча б однієї з чотирьох наведених ознак, вони не є насильством.

Між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 25.06.2023 виник словесний конфлікт, сварка, в якому останні разом приймали участь, внаслідок чого ОСОБА_2 викликав поліцію.

Те, що конфлікт між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 супроводжувався викликом поліції, автоматично не утворює склад правопорушення у виді домашнього насильства психологічногохарактеру.

Отже, суд першої інстанції при розгляді даної справи повною мірою дотримався вимог статей 245, 251, 252, 278, 280, 283 КУпАП, правильно встановив всі фактичні обставини справи та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.

За таких обставин, підстав для скасування постанови суду першої інстанції та прийняття нової постанови про визнання ОСОБА_1 винною в адміністративному правопорушенні за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП. немає.

З огляду на викладене та керуючись ст. 289, 294 КУпАП

П О С Т А Н О В И В:

Клопотання представника ОСОБА_2 - Вареника Андрія Миколайовичапро поновлення строку на апеляційне оскарження постанови Солом`янського районного суду м. Києва від 22 серпня 2023 року - задовольнити.

Поновити представнику ОСОБА_2 - Варенику Андрію Миколайовичу строк на апеляційне оскарження постанови Солом`янського районного суду м. Києва від 22 серпня 2023 року.

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - Вареника Андрія Миколайовича - залишити без задоволення.

Постанову Солом`янського районного суду м. Києва від 22 серпня 2023 року стосовно ОСОБА_1 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя О. Ф. Мазурик