Справа № 187/482/22
П О С Т А Н О В А

іменем України

20 вересня 2023 року

Петриківський районний суд Дніпропетровської області у складі головуючого судді Караула О.А., за участі секретаря судового засідання Пелих І.Ю., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт. Петриківка подання начальника відділення поліції № 10 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області майора поліції Кучугурного І. про звільнення від відбування адміністративного стягнення у зв`язку із закінченням строку давності виконання судового рішення відносно:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ;-

ВСТАНОВИВ:

До Петриківського районного суду Дніпропетровської області надійшло подання начальника відділення поліції № 10 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області майора поліції Кучугурного І. про звільнення від відбування адміністративного стягнення у зв`язку із закінченням строку давності виконання судового рішення відносно ОСОБА_1 .

У поданні йдеться про те, що відносно громадянина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , згідно постанови Петриківського районного суду від 31.05.2022 у справі № 187/482/22 було накладено стягнення у вигляді адміністративного арешту строком на 15 діб. Зазначена постанова надійшла на виконання до відділення поліції № 10 Дніпровського РУП ГУНП в Дніпропетровській області 04.07.2022 року.

На виконання зазначеної постанови співробітниками поліції неодноразово здійснювалася доставка і супровід ОСОБА_1 до комунальних закладів охорони здоров`я Петриківського району для отримання довідки від лікаря, щодо тримання останнього в умовах ІТТ. Однак, ОСОБА_1 надавав лікарям посвідчення, що він є інвалідом III групи, довідку з медичного закладу «Медікал Плаза» м. Дніпро від 13.08.2021 з діагнозом: неправильно зрізшийся перелам кісток правої гомілки з рекомендацією лікування в умовах ГСХ травматології, тож в умовах ІТТ такий не може триматися. До Петриківського районного суду було направлено подання щодо зміни відбування адміністративного арешту на підставі вищевказаного лікарського висновку. Однак в задоволенні даного подання було відмовлено, та рекомендовано дочекатися видужання ОСОБА_1 , після чого продовжити виконання постанови Петриківського районного суду. З 20.04.2022 Петриківським районним судом гр. ОСОБА_1 визнано винним у скоєнні злочину передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України, та призначено покарання у вигляді позбавлення волі строком на 5 років, на підставі ст.75 КК України останнього звільнено від відбування покарання з іспитовим строком на 3 (три) роки. 28.12.2022 Петриківським районним судом скасовано звільнення від відбування покарання з випробуванням та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 5(п`ять) років. Станом на 07.09.2023 останній перебуває у Кременчуцькій виправній колонії Полтавської області. Вказані обставини підтверджуються рапортами працівника поліції.

Посилаючись на вимоги ст. ст. 304, 305 КУпАП начальник просить суд вирішити питання щодо звільнення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 від відбування адміністративного стягнення через наступне.

Зауважив, що відповідно до вимог ст. 298 КУпАП, постанова про накладення адміністративного стягнення є обов`язковою для виконання державними і громадськими органами, підприємствами, установами, організаціями, посадовими особами і громадянами.

Згідно зі ст. 299 КУпАП постанова про накладення адміністративного стягнення підлягає виконанню з моменту її винесення, якщо інше не встановлено цим Кодексом та іншими законами України.

Постанова про накладення адміністративного стягнення звертається до виконання органом (посадовою особою), який виніс постанову.

За вимогами ст. 300 КУпАП постанова про накладення адміністративного стягнення виконується уповноваженим на те органом у порядку, встановленому цим Кодексом та іншими законами України.

Орган Національної поліції забезпечує виконання постанови про адміністративний арешт у порядку, встановленому законами України.

Відповідно до ст. 326 КУпАП постанова районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду (судді) про застосування адміністративного арешту виконується негайно після її винесення.

Згідно зі ст. 303 КУпАП, не підлягає виконанню постанова про накладення адміністративного стягнення, якщо її не було звернуто до виконання протягом трьох місяців з дня винесення.

Відповідно до ст. 304 КУпАП питання, зв`язані з виконанням постанови про накладення адміністративного стягнення, вирішуються органом (посадовою особою), який виніс постанову.

23.11.2018 рішенням Конституційного Суду України № 10-р/2018 у справі № 1-12/2018 (3911/15) (далі - КСУ) за конституційним поданням Уповноваженого ВРУ з прав людини щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень ч. 1 ст. 294, ст. 326 КУпАП визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними): положення ч. 1 ст. 294 КУпАП, яким встановлено, що постанови про застосування стягнення, передбаченого ст. 32 («Адміністративний арешт») цього Кодексу, набирають законної сили з моменту їх винесення; положення ст. 326 КУпАП, яке передбачає, що постанова районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду (судді) про застосування адміністративного арешту виконується негайно після її винесення. Положення ч. 1 ст. 294, ст. 326 КУпАП, які визнані неконституційними, втратили чинність з дня ухвалення КСУ цього Рішення, яке є обов`язковим, остаточним та таким, що не може бути оскаржено.

З огляду на викладене, необхідно зауважити, що чинний КУпАП, до якого постійно вносяться зміни за своєю суттю є законом, який поєднує норми матеріального та процесуального права, охоплює всі сфери суспільно- економічного життя і в той же час містить в собі ряд колізійних норм або норм, які не виконуються через їх недосконалість (нікчемних норм), а тому потребує системних законодавчих змін.

Зокрема, стадія виконання постанови про накладення адміністративних стягнень є заключною і зазвичай проходить у два етапи: 1) звернення постанови до виконання і 2) безпосереднє виконання постанови про накладення адміністративних стягнень.

Під зверненням постанови до виконання у ст. 303 КУпАП необхідно розуміти своєчасне (не більш ніж через три місяці з дня її винесення) направлення постанови до органу, який відповідно до законодавства уповноважений її безпосередньо виконувати, в даному випадку до органу Національної поліції, і визнається єдиним юридичним фактом, який має значення для встановлення, чи підлягає вона виконанню, незалежно від того, чи розпочато безпосереднє (реальне) виконання цієї постанови, що було дотримано судом після винесення постанови.

Безпосереднє виконання постанов про накладення стягнення у виді адміністративного арешту забезпечує орган Національної поліції у порядку, встановленому законами України (ч. 2 ст. 300 КУпАП), однак системний аналіз основних положень цього Кодексу, в тому числі і розділу V, дає підстави для висновку, що незважаючи на власну назву ст. 303 законодавством України не передбачена давність виконання постанови судді про накладене стягнення, яка вже прийнята відповідним органом до виконання, що, своєю чергою, необгрунтовано обмежує права, свободи і законні інтереси осіб, які притягнуті до адміністративної відповідальності та взагалі нівелює завдання КУпАП та засади судочинства, які закріплені у ст. 1, 7, 39, 245, 246, 268, 298, 300, 303, 305 і 326 КУпАП; розділ І ЗУ «Про судоустрій і статус суддів»; ст. З, 24, 55, 124, 129, 129-1 Конституції України.

Таким чином, законодавець залишив поза сферою свого регулювання питання щодо строків виконання постанови про накладення адміністративного стягнення у виді адміністративного арешту, залишивши цим самим за відповідними органами (посадовими особами), уповноваженими забезпечувати виконання таких рішень, право на власний розсуд визначати ці строки.

Фактична «безстроковість» виконання таких постанов суперечить принципу правової визначеності, що є складовою принципу верховенства права і широко застосовується Європейським судом з прав людини (далі - ЄСПЛ) при оцінці порушень державами-членами Конвенції, а «необмежений строк виконання» своєчасно надісланої постанови суперечить принципу 4 Рекомендації № К (91) 1 Комітету міністрів Ради Європи державам-членам стосовно адміністративних санкцій, згідно якого, якщо адміністративний орган влади розпочав адміністративне провадження із застосування санкції, він зобов`язаний діяти залежно від обставин справи з розумною швидкістю.

Припинення виконання постанови про накладення адміністративного стягнення у межах КУпАП можливе лише за наявності обставин, зазначених у п. 5 (видання акту амністії, якщо він усуває застосування адміністративного стягнення), 6 (скасування акту, який встановлює адміністративну відповідальність) і 9 (смерть особи, щодо якої було розпочато провадження в справі) ст. 247 цього Кодексу, при наявності яких орган (посадова особа), який виніс постанову про накладення адміністративного стягнення, припиняє її виконання (ст. 302).

Однак вказана норма має іншу правову природу і не кореспондується зі строками виконання постанов про накладення стягнення у виді адміністративного арешту, а тому у даному конкретному випадку застосована бути не може.

КСУ в своєму рішенні від 29.06.2010 у справі № 17-рп/2010 за конституційним поданням Уповноваженого ВРУ з прав людини зазначив, що «одним із елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлених такими обмеженнями» (абз. 3 п.п. 3.1 п. 3), а у рішенні від 22.09.2005 № 5 рп/2005 той же суд вказав, що «із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі» (абз. 2 п.п. 5.4 п. 5).

Цей висновок об`єктивно узгоджується і з судовою практикою ЄСПЛ, який неодноразово у своїх рішеннях вказував, що коли йдеться про позбавлення свободи, надзвичайно важливою умовою є забезпечення загального принципу юридичної визначеності (рішення від 28.03.2000 у справі «Барановський проти Польщі», заява № 28358/95). ЄСПЛ нагадує, що «національне законодавство має з достатньою чіткістю визначати межі та спосіб здійснення відповідного дискреційного права, наданого органам влади, щоб забезпечувати громадянам той мінімальний рівень захисту, на який вони мають право згідно з принципом верховенства права в демократичному суспільстві» (рішення від 15.11.1996 у справі п. 33, а у справі «Солдатенко проти України», заява № 2440/07) зазначив, «встановлюючи, що будь-яке позбавлення свободи має здійснюватися «відповідно до процедури, встановленої законом», п. 1 ст. 5 не просто відсилає до національного закону... він також стосується «якості закону», вимагаючи від закону відповідності принципові верховенства права... При цьому «якість закону» означає, що у випадку, коли національний закон передбачає можливість позбавлення свободи, такий закон має бути достатньо доступним, чітко сформульованим і передбачуваним у своєму застосуванні - для того, щоб виключити будь-який ризик свавілля» (п. 111, рішення від 23.10.2008).

У справі «Стіл та інші проти Сполученого Королівства», рішення від 23.09.1998 (п. 54), Суд наголосив, що «Конвенція вимагає, щоб усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, якщо виникне потреба з належною порадою, передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, які може спричинити певна дія. Вислови «законний» та «згідно з процедурою, встановленою законом», зумовлюють повне дотримання основних процесуальних норм внутрішньодержавного права».

В інших рішеннях ЄСПЛ також неодноразово звертав увагу на недосконалість чинного законодавства України і необхідність дотримуватися принципу правової визначеності, зокрема у п. 53 рішення від 06.11.2008 у справі «Єлоєв проти України» заява № 17283/02); у п. 19 рішення від 18.12.2008 у справі «Новік проти України» заява № 48068/06).

Крім того, КСУ у п. 3.4 і 3.6 свого рішення від 11.10.2011 (справа № 10- рп/2011), аналізуючи положення міжнародних актів, наголосив, що «не вбачається різниці між кримінальними та адміністративними протиправними діяннями, оскільки вони охоплюються загальним поняттям «правопорушення», а відмінність адміністративного правопорушення від злочину полягає, насамперед, у тому, що воно є менш суспільно небезпечним». У цьому рішенні Суд поширив певні гарантії кримінального процесу і на процес притягнення особи до адміністративної відповідальності.

Таким чином, виходячи із системного аналізу вказаного законодавства України, правової позиції ЄСПЛ, який за певних умов поширює стандарти Конвенції для кримінального провадження на справи про адміністративні правопорушення (рішення від 30.01.2015 у справі «Швидка проти України» заява № 17888/12; рішення від 09.06.2011 у справі «Лучанінова проти України», заява № 16347/02); рішення від 15.05.2008 у справі «Надточій проти України» заява № 7460/03), враховуючи принцип правової визначеності, який є невід`ємною, органічною складовою принципу верховенства права (ст. З Основного Закону) та який знайшов своє закріплення у судовій практиці КСУ, ВСУ, ВС і прецедентних рішеннях ЄСПЛ, вважає, що справа про адміністративне правопорушення щодо накладення на ОСОБА_1 , стягнення у виді арешту, для цілей ст. 6 Конвенції, належить до справ із обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення. Відтак, на цю категорію справ поширюється гарантії ст. 6 Конвенції, що у свою чергу надає можливість застосувати аналогію закону при розгляді питання щодо звільнення особи від відбування адміністративного стягнення у вигляді адміністративного арешту, тобто застосувати у межах своєї компетенції до КУпАП іншої норми закону, зокрема Кримінального кодексу України (далі - КК України), яка регламентує подібні відносини, заповнивши тим самим прогалину у законодавстві України про адміністративні правопорушення.

Такою нормою у КК є ст. 80, яка розташована у розділі XII «Звільнення від покарання та його відбування» і регламентує звільнення від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку.

Згідно з ч. 1 цієї статті особа звільняється від відбування покарання, якщо з дня набрання чинності обвинувальним вироком його не було виконано в такі строки: 1) 2 роки - у разі засудження до покарання менш суворого, ніж обмеження волі; 2) 3 роки - у разі засудження до покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі за злочин невеликої тяжкості; 3) 5 років - у разі засудження до покарання у виді позбавлення волі за злочин середньої тяжкості, а також при засудженні до позбавлення волі на строк не більше 5 років за тяжкий злочин; 4) 10 років - у разі засудження до покарання у виді позбавлення волі на строк понад 5 років за тяжкий злочин, а також при засудженні до позбавлення волі на строк не більше 10 років за особливо тяжкий злочин; 5)15 років - у разі засудження до покарання у виді позбавлення волі на строк більше 10 років за особливо тяжкий злочин. Перебіг давності зупиняється, якщо засуджений ухиляється від відбування покарання, і відновлюється з дня з`явлення засудженого для відбування покарання або з дня його затримання. У цьому разі строки давності, передбачені п. 1-3 ч. 1 цієї статті, подвоюються. Перебіг давності переривається, якщо до закінчення строків, зазначених у ч. 1 та 3 цієї статті, засуджений вчинить новий середньої тяжкості, тяжкий або особливо тяжкий злочин. Обчислення давності в цьому випадку починається з дня вчинення нового злочину (ч. З і 4 ст. 80 КК).

Україна є соціальною, правовою державою; людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (ст. 1, 3 Основного Закону). В Україні визнається і діє принцип верховенства права; Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України та повинні відповідати їй; норми Конституції України є нормами прямої дії (ст. 8 Основного Закону).

КСУ у рішенні від 02.11.2004 № 15-рп/2004 зауважив, що «верховенство права» - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню. У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом, відповідності злочину і покарання, цілях законодавця і засобах, що обираються для їх досягнення» (абз. 2, 3, 4 п.п. 4.1 п. 4 мотивувальної частини).

Вважає, що відповідно до принципу верховенства права давність виконання постанови судді про накладення стягнення у виді адміністративного арешту в адміністративному праві не може тривати довше, ніж давність виконання обвинувального вироку суду у кримінальному праві, у якому особа звільняється від відбування покарання, якщо з дня набрання чинності обвинувальним вироком його не було виконано: 2 роки - у разі засудження до покарання менш суворого, ніж обмеження волі (яким і є арешт згідно п. 8 і 9 ст. 51, 60 КК; п. 7 ч. 1 ст. 24, 32 КУпАП); 3 роки - у разі засудження до покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі за злочин невеликої тяжкості.

Таким чином, системний аналіз положень КУпАП у поєднанні з вказаним законодавством і судовою практикою, дають підстави вважати, що строк давності виконання постанови судді про накладення стягнення у виді адміністративного арешту повинен розпочинатися з дня набрання цим судовим рішення законної сили, тобто через 10 днів з дня її винесення 31.05.2022, і в усякому разі не перевищувати 2-х років. Інформації про ухилення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від виконання адміністративного стягнення не має.

Враховуючи усе викладене вище, начальник відділення поліції вважає доцільним надіслати дане подання до суду, аби звільнити ОСОБА_1 від відбування адміністративного стягнення, накладеного постановою Петриківського районного суду від 31.05.2022

Дослідивши матеріали подання, суд дійшов висновку, що таке подання є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню через наступне.

Постановою Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 31.05.2022 року у справі № 187/482/22 ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за порушення вимог ч. 3 ст. 130 КУпАП і призначено адміністративне стягнення у вигляді адміністративного арешту, строком на 15 (п`ятнадцять) діб, з позбавленням права керування транспортними засобами на строк десять років, без оплатного вилучення транспортного засобу. Копію постанови вирішено направити до відділення поліції №10 Дніпровського районного управління поліції ГУНП в Дніпропетровській області для виконання.

Постанова набрала законної сили 13.06.2022 року.

Ухвалою Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 28.12.2022 року у справі № 187/1223/20, подання начальника Дніпровського районного сектору № 1 філії Державної установи «Центр пробації» у Дніпропетровській області про скасування звільнення від відбування покарання з випробуванням і направлення засудженого для відбуття призначеного покарання, відносно ОСОБА_1 - задоволено. Скасовано відносно ОСОБА_1 звільнення від відбування покарання з випробуванням та постановлено направити його для відбування призначеного покарання за вироком Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 20 квітня 2022 року у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років. Після набрання законної сили ухвалою суду направити її відділу поліції № 10 Дніпровського районного управління поліції ГУНП в Дніпропетровській області для виконання. Строк відбуття покарання ОСОБА_1 рахувати з моменту приведення вироку Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 20 квітня 2022 року до виконання.

Ухвала набрала законної сили 05.01.2023 року.

Додано копію консультативного висновку спеціаліста, обстеження хворого ОСОБА_1 .

Окрім того додані рапорти працівників поліції, з яких встановлено, що ОСОБА_1 неодноразово доставляли до закладів охорони здоров`я задля отримання довідки від лікаря щодо можливості тримання засудженого в умовах ІТТ. Однак, ОСОБА_1 є інвалідом ІІІ групи, тому такої довідки видано не було.

З рапорту також встановлено, що відповідно до ухвали Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 28.12.2022 року ОСОБА_1 засуджено до позбавлення волі терміном на 5 років, тому 12.01.2023 його було поміщено до ДУВП в м. Дніпро, що унеможливлює виконання постанов Петриківського районного суду Дніпропетровської області та Заводського районного суду м. Дніпродзержинськ.

У матеріалах наявне письмове пояснення ОСОБА_2 (старости смт Курилівка) про те, що йому відомо, що за адресою: АДРЕСА_1 ніхто не проживає, так як ОСОБА_1 відбуває покарання у виді позбавлення волі.

Розглядаючи подання суд виходив із наступного.

Згідно вимог ч. 1, 4 ст. 299 КУпАП постанова про накладення адміністративного стягнення підлягає виконанню з моменту її винесення, якщо інше не встановлено цим Кодексом та іншими законами України, і звертається до виконання органом (посадовою особою), який виніс постанову.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 300 КУпАП така постанова виконується уповноваженим на те органом у порядку, встановленому цим Кодексом та іншими законами України. Орган НП забезпечує виконання постанови про адміністративний арешт у порядку, встановленому законами України.

За приписами ст. 303 КУпАП не підлягає виконанню постанова про накладення адміністративного стягнення, якщо її не було звернуто до виконання протягом трьох місяців з дня винесення. В разі оскарження постанови перебіг строку давності зупиняється до розгляду скарги. У разі відстрочки виконання постанови відповідно до статті 301 цього Кодексу перебіг строку давності зупиняється до закінчення строку відстрочки.

Законами України може бути встановлено й інші, більш тривалі строки для виконання постанов по справах про окремі види адміністративних правопорушень.

Згідно вимог ст. 326 КУпАП постанова районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду (судді) про застосування адміністративного арешту виконується негайно після її винесення.

Відповідно до ст. 305 КУпАП контроль за правильним і своєчасним виконанням постанови про накладення адміністративного стягнення здійснюється органом (посадовою особою), який виніс постанову, та іншими органами державної влади в порядку, встановленому законом.

Постанова про накладення на ОСОБА_1 стягнення у виді адміністративного арешту строком на 15 діб була звернута до виконання вчасно.

Разом з тим, згідно рішення Конституційного Суду України № 10-р/2018 у справі № 1-12/2018 (3911/15) від 23.11.2018 року за конституційним поданням Уповноваженого ВРУ з прав людини щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень ч. 1 ст. 294, ст. 326КУпАП визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними): положення ч. 1ст. 294 КУпАП, яким встановлено, що постанови про застосування стягнення, передбаченого ст. 32 («Адміністративний арешт») цього Кодексу, набирають законної сили з моменту їх винесення; положення ст. 326 КУпАП, яке передбачає, що постанова районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду (судді) про застосування адміністративного арешту виконується негайно після її винесення. Положення ч. 1 ст. 294, ст. 326 КУпАП, які визнані неконституційними, втратили чинність з дня ухвалення КСУ цього Рішення, яке є обов`язковим, остаточним та таким, що не може бути оскаржено.

З огляду на викладене, необхідно зауважити, що чинний КУпАП, до якого постійно вносяться зміни за своєю суттю є законом, який поєднує норми матеріального та процесуального права, охоплює всі сфери суспільно-економічного життя. Стадія виконання постанови про накладення адміністративних стягнень є заключною і зазвичай проходить у два етапи: 1) звернення постанови до виконання і 2) безпосереднє виконання постанови про накладення адміністративних стягнень.

Під зверненням постанови до виконання необхідно розуміти своєчасне (не більш ніж через три місяці з дня її винесення) направлення постанови до органу, який відповідно до законодавства уповноважений її безпосередньо виконувати, в даному випадку до органу НП, і визнається єдиним юридичним фактом, який має значення для встановлення, чи підлягає вона виконанню, незалежно від того, чи розпочато безпосереднє (реальне) виконання цієї постанови, що дотримано судом.

Однак, незважаючи на власну назву ст. 303 КУпАП, а саме давність виконання постанов про накладення адміністративних стягнень, законодавством України не передбачена давність виконання постанови судді про накладене стягнення, яка вже прийнята відповідним органом до виконання.

Таким чином, суд погоджується із тим, що законодавець залишив поза сферою свого регулювання питання щодо строків виконання постанови про накладення адміністративного стягнення у виді адміністративного арешту.

Разом з тим, згідно вимог ст. 80 КК України особа звільняється відбування покарання, якщо з дня набрання чинності обвинувальним вироком його не було виконано в такі строки: 1)два роки - у разі засудження до покарання менш суворого, ніж обмеження волі; 2) три роки-у разі засудження до покарання у виді обмеження волі; 3)п`ять років -у разі засудження до покарання у виді позбавлення волі за нетяжкий злочин, а також при засудженні до позбавлення волі на строк не більше п`яти років за тяжкий злочин; 4)десять років-у разі засудження до покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років за тяжкий злочин, а також при засудженні до позбавлення волі на строк не більше десяти років за особливо тяжкий злочин; 5) п`ятнадцять років - у разі засудження до покарання у виді позбавлення волі на строк більше десяти років за особливо тяжкий злочин.

Враховуючи викладене, відповідно до принципу верховенства права, суд вважає вірним, що давність виконання постанови судді про накладення стягнення у виді адміністративного арешту в адміністративному праві не може тривати довше, ніж давність виконання обвинувального вироку суду у кримінальному провадженні, у разі засудження до покарання менш суворого, ніж обмеження волі, яким і є арешт згідно вимог п. 8 і 9 ст. 51, 60 КК України, п. 7 ч. 1 ст.24, 32 КУпАП, а саме 2 роки.

Отже, ОСОБА_1 направлено для відбування покарання призначеного вироком Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 20.04.2022 у виді позбавлення волі строком на 5 років. Тобто ОСОБА_1 буде відбувати призначене вироком суду покарання довше, ніж триватиме давність виконання постанови судді про накладення стягнення у виді адміністративного арешту в даному випадку (2 роки).

Таким чином, беручи до уваги те, що матеріали справи не містять доказів ухилення правопорушника від відбуття адміністративного арешту; строк відбуття покарання за вироком Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 20.04.2022 у виді позбавлення волі (5 років) перевищує давність виконання постанови суду про притягнення до адміністративної відповідальності; сам засуджений поміщений до ДУВП в м. Дніпро, тож суд вважає за необхідне подання задовольнити та звільнити ОСОБА_1 від відбування адміністративного стягнення у виді адміністративного арешту строком на 15 діб.

Керуючись ст. ст. 246, 300, 301, 304 КУпАП, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Подання начальника відділення поліції № 10 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області майора поліції Кучугурного І. про звільнення від відбування адміністративного стягнення у зв`язку із закінченням строку давності виконання судового рішення - задовольнити.

Звільнити ОСОБА_1 від відбування адміністративного стягнення у виді адміністративного арешту строком на 15 (п`ятнадцять) діб, накладеного постановою Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 31 травня 2022 року у справі № 187/482/22.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги та може бути оскаржена в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду через Петриківський районний суд Дніпропетровської області шляхом подачі апеляційної скарги в десяти денний строк з дня винесення постанови.

Суддя: О. А. Караул