ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 564/680/23

14 вересня 2023 року

Костопільський районний суд Рівненської області в особі судді Грипіч Л.А.

розглянувши матеріали, що надійшли від Управління патрульної поліції в Рівненській області Департаменту патрульної поліції про притягнення до адміністративної відповідальності

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, посвідчення водія НОМЕР_1 видане 25.10.2007, не працює, проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

за ч.1 ст.130 Кодексу України про адміністративні правопорушення

ВСТАНОВИВ:

14 лютого 2023 року о 13:50 год., на 135 кілометрі автодороги Н-25 Городище-Рівне-Старокостянтинів, інспектором взводу 2 роти 6 обслуговування Дубенського району УПП в Рівненській області ДПП, складено відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , протокол серії ДПР18 №314339 про адміністративне правопорушення, з якого вбачається, що 14.02.2023 о 10:40 год, на 135 кілометрі автодороги Н-25 Городище-Рівне-Старокостянтинів, поблизу населеного пункту Костопіль, водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом ВАЗ 2106, державний номерний знак НОМЕР_2 , з ознаками наркотичного сп`яніння (поведінка, що не відповідає обстановці, розширені зіниці ока, які не реагують на світло, почервоніння обличчя), від проходження медичного огляду у медзакладі з метою встановлення стану наркотичного сп`яніння відмовився у присутності двох свідків, також вчинив дії від проходження огляду, відмовився надавати біологічне середовище «сеча», чим порушив вимоги п.2.5 Правил дорожнього руху України.

Дії ОСОБА_1 попередньо кваліфіковані за ч.1 ст.130 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

В судовому засіданні ОСОБА_1 факт правопорушення заперечив та пояснив, що його було зупинено безпідставно, що є порушенням вимог ст.35 Закону України «Про Національну поліцію», а тому всі наступні докази є недопустимими. Також пояснив, що у поліцейських відсутні докази керування ним транспортним засобом, оскільки долучене до протоколу відео фіксує лише факт коли поліцейські підходять до автомобіля, у якому він сидить на місці водія, доказу керування ним автомобілем не надано. Вказує, що законодавством передбачено відповідальність за відмову від проходження у встановленому порядку від проходження огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння, а не зв відмову здати біологічне середовище «сечу». Також вказує, що не відмовлявся від проходження огляду, а лише не міг здати сечу та пропонував здати інші біологічні середовища, а саме слину, кров, однак йому було відмовлено з мотивів необхідності здати лише сечу для виявлення стану наркотичного сп`яніння. Вказав, що матеріали про адміністративне правопорушення складені з порушенням, зокрема свідки відмови розписались у пустих не заповнених бланках, а патрульний заповнював пусті заздалегідь заповнені бланки, копію висновку щодо результатів огляду йому надано не було. Вважає, що за наведених обставин у його діях відсутній склад адміністративного правопорушення та просить закрити провадження у справі на підставі п.1 ч.1 ст.247 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Також ОСОБА_1 подав письмове клопотання, зміст якого аналогічний наданим останнім поясненням.

Суд, заслухавши пояснення ОСОБА_1 , повно, всебічно та об`єктивно дослідивши протокол та матеріали, додані до протоколу, дійшов наступних висновків.

Так на підтвердження вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч.1 ст.130 Кодексу України про адміністративні правопорушення, надано протокол про адміністративне правопорушення серії ДПР18 №314339 14.02.2023, акт огляду на стан алкогольного сп`яніння з використанням спеціальних технічних засобів від 14.02.2023 року, направлення водія транспортного засобу з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебуванням під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції від 14.02.2023 року, пояснення свідків ОСОБА_2 та ОСОБА_3 від 14.02.2023, відеозаписи.

Суд враховує, що відповідно до п.12 розділу ІІ Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства охорони здоров`я України 09.11.2015 №1452/735 та зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 11 листопада 2015 р. за №1413/27858, у разі наявності підстав вважати, що водій транспортного засобу перебуває у стані наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, згідно з ознаками, визначеними в пункті 4 розділу I цієї Інструкції, поліцейський направляє цю особу до найближчого закладу охорони здоров`я.

У свою чергу, відповідно до п.4 Розділу І Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, ознаками наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, є: наявність однієї чи декількох ознак стану алкогольного сп`яніння (крім запаху алкоголю з порожнини рота); звужені чи дуже розширені зіниці, які не реагують на світло; сповільненість або навпаки підвищена жвавість чи рухливість ходи, мови; почервоніння обличчя або неприродна блідість.

Так у протоколі серії ДПР18 №314339 про адміністративне правопорушення від 14.02.202, який складено відносно ОСОБА_1 , зазначено, що останній керував транспортним засобом ознаки наркотичного сп`яніння останнього, а саме: поведінка, що не відповідає обстановці; розширені зіниці ока, які не реагують на світло; почервоніння обличчя.

При цьому суд не приймає до уваги доводи ОСОБА_1 про відсутність доказів керування ним транспортним засобом, оскільки на підтвердження таких доводів останній доказів не надав, а факт керування останнім транспортним засобом спростовується відеозаписами, які долучені до протоколу і які огляну судом в судовому засіданні.

Більше того, оскільки у ОСОБА_1 було виявлено ознаки наркотичного сп`яніння, то на виконання п.12 розділу ІІ Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції останнього було направлено до медичного закладу для проведення відповідного огляду, про що складено відповідне направлення.

Щодо доводів ОСОБА_1 про порушення порядку складання матеріалів про адміністративне правопорушення, то суд не приймає їх до уваги, оскільки належних доказів на підтвердження вказаних доводів суду не надано і, а зміст оформлених матеріалів справи про адміністративне правопорушення не викликає у суду сумнівів у їх неправомірності.

Разом з тим суд враховує, що проведення огляду на стан сп`яніння в закладах охорони здоров`я і оформлення його результатів регулюється Розділом ІІІ Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства охорони здоров`я України 09.11.2015 №1452/735 та зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 11 листопада 2015 року за №1413/27858, відповідно до п.7 якого проведення лабораторних досліджень на визначення наркотичного засобу або психотропної речовини обов`язкове.

Відповідно до п.10, 12, 13 Розділу ІІІ Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, зразки біологічного середовища для лабораторного дослідження відбираються у дві ємності. Вміст однієї ємності використовується для первинного дослідження, вміст другої ємності зберігається протягом 90 днів. Предметом дослідження біологічного середовища можуть бути слина, сеча та змиви з поверхні губ, шкірного покриву обличчя і рук. Для дослідження біологічного середовища може використовуватися кров, якщо в обстежуваної особи неможливо взяти зразки біологічних середовищ, вказаних у пункті 12 цього розділу.

Так, з оглянутого в судовому засіданні відеозапису з нагрудної камери судом встановлено, що ОСОБА_1 у медичному закладі було запропоновано здати для лабораторного дослідження біологічне середовище сечу, однак останній не зміг його здати та запропонував здати кров чи слину оптичний диск серійний номер DR5F60-50014, файл clip-23, час з 01 хвилини 05 секунд по 05 хвилину 05 секунд, з 09 хвилини 38 секунд по 11 хвилину 05 секунд, проте лікар медичного закладу повідомив, що для встановлення стану наркотичного сп`яніння потрібна лише сеча, мотивуючи неможливість взяти для лабораторного дослідження у всій Рівненській області інші зразки біологічного середовища, які передбачені п.12 та 13 Розділу ІІІ Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції. Нормативного обґрунтування неможливості відібрати інші біологічні середовища лікар не навів.

При цьому з оглянутого судом відеозапису вбачається, що ОСОБА_1 не відмовлявся від здачі біологічного середовища сечі, а лише повідомляв, що фізично не може цього зробити.

Суд також враховує, що незважаючи неможливість ОСОБА_1 здати одне із біологічних середовищ та на пропозиції у зв`язку відібрати у останнього інші біологічні середовища, а саме слину чи кров, що не суперечить п.12, 13 Розділу ІІІ Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, інспектор поліції розцінив такі дії ОСОБА_1 як відмову від проходження огляду на визначення стану наркотичного сп`яніння, що вбачається із відеозапису оптичний диск серійний номер DR5F60-50014, файл clip-23, час з 11 хвилини 05 секунд по 13 хвилину 00 секунд, а в подальшому склав протокол про адміністративне правопорушення.

При цьому суд враховує, що запрошені для засвідчення відмови ОСОБА_1 від проходження огляду на визначення стану наркотичного сп`яніння свідки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не були присутні під час процесу неможливості ОСОБА_1 здати біологічне середовище та його пропозиції відібрати інші біологічні середовища, а відтак вказані свідки не могли засвідчити відмови від проведення огляду, оскільки ОСОБА_1 такої не висловлював.

Також суд враховує, що інспектор поліції зазначає свідкам відмови ОСОБА_1 , що останній протягом двох годин відмовився, а саме не здав біологічне середовище сечу на що він ухилявся від проходження огляду. Вказане також підтверджує відеозапис оптичний диск серійний номер DR5F60-50014, файл clip-23, час з 11 хвилини 05 секунд по 13 хвилину 00 секунд.

Суд враховує, що пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 №14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» звертається увага судів на неприпустимість спрощеного підходу до судового розгляду справ про адміністративні правопорушення на транспорті та ігнорування прав осіб, яких притягують до відповідальності, потерпілих, їх законних представників і захисників.

Диспозиція ч.1 ст.130 Кодексу України про адміністративні правопорушення передбачає відповідальність за керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також передачу керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, а так само відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Тобто, об`єктивну сторону цього правопорушення складає керування транспортним засобом особою в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, передача, керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів або відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Частина 3 ст.62 Конституції України передбачає, що обвинувачення не може ґрунтуватись на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Згідно з положеннями ст.129 Конституції України суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права.

Відповідно до ст.48 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», суддя здійснює правосуддя на основі Конституції і законів України, керуючись при цьому принципом верховенства права.

Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року №15-рп/2004).

Рішенням Конституційного Суду України від 22.12.2010 №23-рп/2010 визначено, що адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до неї ґрунтується на конституційних принципах і правових принципах, в тому числі і закріпленій в ст.62 Конституції України презумпції невинуватості.

За ст.9 Конституції України та ч.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права. Також передбачається, що якщо міжнародним договором встановлені інші права, ніж ті, які передбачені законодавством України, то застосовуються правила міжнародного договору України. Тобто в такому випадку міжнародно-правові норми мають пріоритетне значення.

Згідно із ч.3 п.(b) ст.31 Віденської Конвенції про право міжнародних договорів від 1969 року, ратифікованої Україною 14.05.1986 року, поряд з контекстом договору враховується наступна практика його застосування, яка встановлює угоду учасників щодо тлумачення.

17 липня 1997 року Україна ратифікувала Європейську Конвенцію «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі Конвенція), а також Протоколи 1, 2, 4, 7, 11, які є невід`ємною частиною Конвенції, чим визнала її дію в національній правовій системі, а також обов`язковість рішень Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) по всім питанням що стосуються тлумачення і застосування Конвенції.

Так, відповідно до ст.32 Конвенції питання тлумачення та її застосування належить до виключної компетенції ЄСПЛ, рішення якого є невід`ємною частиною Конвенції, як практика її застосування і тлумачення.

Суд враховує, що до санкцій ст.130 Кодексу України про адміністративні правопорушення внесено зміни, які тягнуть за собою не тільки збільшення відповідальності за порушення п.2.5 ПДР України, а й нові вимоги щодо якості судового процесу в розрізі прямого застосування Конституції України, норми якої є нормами прямої дії (ст.8 Конституції України) та практики ЄСПЛ.

Так, за практикою ЄСПЛ, у випадку, якщо санкції за адміністративні правопорушення є достатньо суворими, то скоєне правопорушення має природу кримінального злочину, а отже, вимоги до його судового розгляду мають відповідати гарантіям та стандартам, встановленим Конвенцією, оскільки «кримінальним обвинуваченням» у розумінні Конвенції слід розглядати й протокол про адміністративне правопорушення (справа «Лучанінова проти України» від 09.06.2011).

Крім того, ЄСПЛ зауважив, що з огляду на загальний характер законодавчого положення, а також профілактичну та каральну мету стягнень, передбачених Кодексом України про адміністративні правопорушення, провадження у таких справах є кримінальними для цілей застосування Конвенції (рішення у справах «Езтюрк проти Німеччини» від 21 лютого 1984 року (пп.52-54), «Лауко проти Словаччини» від 02 вересня 1998 року (пп.56-59), ухвала щодо прийнятності у справі «Рибка проти України» від 17 листопада 2009 року).

Так, відповідно до п.21 рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» від 15.05.2008 року уряд України визнав карний кримінально-правовий характер Кодексу України про адміністративні правопорушення.

У рішенні «Шмауцер проти Австрії» від 23.10.1995 року ЄСПЛ зазначив, що дорожньо-транспортні правопорушення, за які може бути накладено стягнення у виді штрафу чи обмеження у користуванні водійськими правами, підпадають під визначення «кримінального обвинувачення».

Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Бочаров проти України» (остаточне рішення від 17.06.2011 року), суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів.

У своєму рішенні від 10 лютого 1995 року, у справі «Аллене де Рібермон проти Франції», ЄСПЛ зазначив, що сфера застосування принципу презумпції невинуватості є значно ширшою: він обов`язковий не лише для кримінального суду, який вирішує питання про обґрунтованість обвинувачення, а й для всіх інших суспільних відносин.

Поряд з цим, ЄСПЛ відносить до кримінально-правової санкції й позбавлення прав на управління транспортним засобом, оскільки право керувати автомобілем є дуже корисним в щоденному житті і для здійснення діяльності, що вимагає додержання процедурних гарантій, визначених Конвенцією і викладених у Рекомендації No R (91), зокрема: забезпечення права особи на захист, в тому числі: знати про можливість застосування адміністративної санкції та про факти, які ставляться їй у провину; мати достатньо часу для підготовки свого захисту; отримати інформацію про характер доказів, зібраних проти неї; обов`язок адміністративного органу нести тягар доказування є складовою презумпції невинуватості і звільняє особу від обов`язку доводити свою непричетність до вчинення порушення (рішення ЄСПЛ у справі «Маліге проти Франції» від 23 вересня 1998 року).

Системний аналіз вищезазначеної практики ЄСПЛ свідчить про те, що гарантії ст.6 Конвенції поширюються також на осіб, які вчинили діяння, що відповідно до національного законодавства хоч і не є злочинами, але визнаються кримінальними у конвенційному значенні.

Отже, розглядаючи справу про притягнення особи до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.130 Кодексу України про адміністративні правопорушення, судовий процес має відповідати загальним засадам кримінального провадження, а суд має забезпечити гарантії і принципи законності щодо особи, яка притягається до відповідальності, оскільки санкція вказаної статті, при встановленні факту скоєння правопорушення і вини, передбачає штраф, розмір якого значно перевищує прожитковий мінімум для осіб працездатного віку в Україні, як і значно перевищує мінімальний розмір штрафу, визначений ч.2 ст.52 КК України, а також передбачає обов`язкове позбавлення права керування транспортним засобом.

Відповідно до ст.245 Кодексу України про адміністративні правопорушення, завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Статтею 251 Кодексу України про адміністративні правопорушення передбачено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених ст.255 цього Кодексу.

Відповідно до ст.252 Кодексу України про адміністративні правопорушення, орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Відповідно до ч.1 ст.280 Кодексу України про адміністративні правопорушення, орган, (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Протокол про адміністративне правопорушення є процесуальним документом, в якому зазначається суть правопорушення та інші дані, необхідні для розгляду справи і не може вважатися беззаперечним доказом вини особи.

Відтак, дослідивши наявні в матеріалах справи докази кожен окремо та у їх сукупності і взаємозв`язку, надавши відповідну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам, враховуючи встановлені судом обставини та порушення під час оформлення відносно ОСОБА_1 матеріалів про адміністративне правопорушення та з огляду на практику Європейського суду з прав людини, суд вважає недоведеним факт відмови ОСОБА_1 від проведення у медичному закладі огляду на встановлення стану наркотичного сп`яніння і у суду виник обґрунтований сумнів у доведеності поза розумним сумнівом вини останнього у вчиненні адміністративного правопорушення.

Враховуючи наведене, суд дійшов переконливого висновку про те, що в діях ОСОБА_1 відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Відповідно до ст.247 Кодексу України про адміністративні правопорушення провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю, зокрема, у разі відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

Таким чином, провадження в справі про адміністративне правопорушення підлягає закриттю на підставі п.1 ч.1ст. 247 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

З огляду на вищенаведене, керуючись ст.247 Кодексу України про адміністративні правопорушення, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Провадження в справі №564/680/23 про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ч.1 ст.130 Кодексу України про адміністративні правопорушення закрити у зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

Постанова може бути оскаржена до Рівненської апеляційного суду через Костопільський районний суд протягом десяти днів з дня її винесення.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

СуддяЛ. А. Грипіч