Ічнянський районний суд Чернігівської області
Провадження № 3/733/749/23
Єдиний унікальний №733/1180/23
Постанова

Іменем України

05 вересня 2023 року м. Ічня

Ічнянський районний суд Чернігівської області

у складі судді Овчарика В.М.,

за участю секретаря Ткаченко В.М. та

адвоката Сакун І.А.,

розглянувши матеріали, які надійшли від Прилуцького районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Чернігівській області, про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканця АДРЕСА_1 , водія СТОВ «Інтер», ІПН: НОМЕР_1 ,

за ст. 130 ч. 1 Кодексу України про адміністративні правопорушення,

установив:

10 липня 2023 року о 07-38 год ОСОБА_1 на вул. Бунівка в м. Ічня Чернігівської області керував транспортним засобом FORD TRANZIT, державний номерний знак НОМЕР_2 , в стані алкогольного сп`яніння, чим порушив пункт 2.9 Правил дорожнього руху.

У судове засідання ОСОБА_1 не з`явився, інтереси якого представляє адвокат Сакун І.А., яка просила закрити провадження у справі, так як у протоколі про адміністративне правопорушення не зазначено підпункт пункту 2.9 ПДР, а також огляд на стан сп`яніння був проведений з порушенням, оскільки мундштук був використаний не одноразовий.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку.

Згідно ч. 2 ст. 7 КУпАП провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Відповідно до ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Пунктом 1.3 Правил дорожнього руху України передбачено, що учасники дорожнього руху повинні знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил.

Зокрема, п. 2.9 а Правил дорожнього руху України передбачає, що водієві забороняється керувати транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Диспозицією ч. 1 ст. 130 КУпАП передбачено відповідальність за керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також передача керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, а так само відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

При розгляді справи про адміністративне правопорушення суд, відповідно до вимог ст. 245, 280 КУпАП, повинен належним чином з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

При цьому всі викладені в протоколі про адміністративне правопорушення обставини повинні бути належним чином перевірені та доводитися сукупністю належних і допустимих доказів.

Відповідно до ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких встановлюється наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, свідків, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото і кінозйомки, відеозапису, іншими документами.

Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

У підтвердження винуватості ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 130 ч. 1 КУпАП, органом поліції наданий протокол про адміністративне правопорушення, тестування на алкоголь приладом Драгер, результати якого показали 1,33 проміле, акт огляду на стан алкогольного сп`яніння з використанням спеціальних технічних засобів та відеозапис.

Зазначені докази суд вважає належними та допустимими.

Твердження адвоката Сакун І.А., що у протоколі працівником поліції було вказано порушення ОСОБА_1 п. 2.9 ПДР України без конкретизації підпункту цього пункту на переконання суду не заслуговують на увагу, оскільки об`єктивну сторону правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, як зазначено вище, уповноважена особа національної поліції виклала як керування транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, що підпадає під дію одного з підпунктів п. 2.9 ПДР.

Таким чином, викладені у протоколі про адміністративне правопорушення серії ААД № 471859 від 10.07.2023 року фактичні обставини правопорушення охоплюються приписами п. 2.9 ПДР України (незважаючи на відсутність відповідного підпункту) та диспозицією ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Зокрема, ЄСПЛ нагадує, що «національне законодавство має з достатньою чіткістю визначати межі та спосіб здійснення відповідного дискреційного права, наданого органам влади, щоб забезпечувати громадянам той мінімальний рівень захисту, на який вони мають право згідно з принципом верховенства права в демократичному суспільстві» (п. 33 рішення від 15.11.1996 у справі «Доменічіні проти Італії» (Domenichini v. Italy), Reports 1996-V). При цьому «закон має бути доступним та передбачуваним, що стосується його наслідків, тобто вираженим із достатньою точністю, щоб дати змогу особі в разі необхідності регулювати його положеннями свою поведінку» (п. 31 рішення ЄСПЛ від 28.10.2003 у справі «Ракевич проти Росії» (Rakevich v. Russia), заява № 589973/00); п. 109 рішення ЄСПЛ від 13.12.2001 у справі «Церква Бесарабської Митрополії проти Молдови» (Metropolitan Church of Bessarabia v. Moldova), заява № 45701/99); п. 54 рішення ЄСПЛ від 23.09.1998 у справі «Стіл та інші проти Сполученого Королівства» (Steel and Others v. the United Kingdom).

На національному рівні КСУ в своєму рішенні від 29.06.2010 у справі № 17-рп/2010 за конституційним поданням Уповноваженого ВРУ з прав людини зазначив, що «одним із елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлених такими обмеженнями» (абз. 3 п.п. 3.1 п. 3), а у рішенні від 22.09.2005 № 5-рп/2005 той же Суд вказав, що «із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі» (абз. 2 п.п. 5.4 п. 5).

З огляду на вимоги ст. 251, 254, 256, 280, 283 КУпАП відсутність підпункту п. 2.9 ПДР у протоколі серії ААД № 471859 від 10.07.2023 року, за встановлених вище фактичних обставин у даній конкретній справі, на переконання суду, суттєво не впливає на правову кваліфікацію дій ОСОБА_1 та не порушує принцип правової визначеності, так як «будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди; ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі» (рішення ЄСПЛ від 29.06.2007 у справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» (O'Halloran and Francis v. the United Kingdom), заяви № 15809/02 і № 25624/02).

Крім того, вказані вище обставини не тягнуть за собою автоматичне визнання протоколу неналежним, недостовірним чи недопустимим доказом, не спотворюють зміст цього протоколу та не створюють ситуацію, за якої цей процесуальний документ є недійсним, а зібрані докази - недопустимими, оскільки при вирішенні цього питання необхідно виходити насамперед з істотності порушення прав, законних інтересів і свобод особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, тобто ОСОБА_1 , так як не усі порушення процесуального закону, допущені під час оформлення документів та збирання доказів стороною провадження у справі є підставою для визнання цих доказів недопустимими, що узгоджується з усталеною судовою практикою ЄСПЛ. При цьому порядок збору і процесуального закріплення доказів визначений законодавством України про адміністративні правопорушення, а тому як доказ протокол про адміністративне правопорушення (ч. 1 ст. 251 КУпАП) може бути використаний у відповідній справі тільки в тому випадку, якщо він складений у порядку і з джерел, передбачених цим законодавством. У справі протокол є не тільки джерелом доказів, але й виступає ще й як юридичний документ акт (процесуальна дія і процесуальне рішення компетентної особи, яка уповноважена його складати - ст. 254, 255 КУпАП), який свідчить про порушення компетентною особою Національної поліції справи про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, тому є не тільки обов`язковим процесуальним документом, але і займає ключове положення серед інших джерел (доказів).

Необхідно зауважити, що диспозиція ч. 1 ст. 130 КУпАП є бланкетною, тобто відсилає до інших нормативно-правових чи підзаконних нормативно-правових актів, які передбачають конкретні обов`язки учасників дорожнього руху, у тому числі осіб, які керують транспортним засобом, і встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України, тому у протоколі присутнє посилання на порушення ОСОБА_1 вимог п. 2.9 ПДР, згідно яких водієві забороняється керувати транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння.

Також суд відхиляє твердження адвоката Сакун І.А. про те, що огляд на стан сп`яніння ОСОБА_1 був проведений з порушенням, так як працівники поліції використали не одноразовий мундштук, виходячи з наступного.

Так, з результатів тесту на стан алкогольного сп`яніння видно, що він показав 1,33 проміле, що у майже сім разів перевищує дозволену норму.

З даними результатами ОСОБА_1 погодився, поставивши підпис під ним, при цьому на відео пояснив, що вживав алкогольні напої напередодні, тому підстав вважати недійсним показання приладу Драгер суд не вбачає.

За таких обставин суд дійшов висновку, що у діях ОСОБА_1 вбачається склад адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 130 ч. 1 КУпАП, - керування транспортними засобами особами в стані алкогольного сп`яніння, за яке він повинен нести адміністративну відповідальність.

При накладенні стягнення суд враховує характер вчиненого правопорушення, який становить значну суспільну небезпеку в сфері безпеки дорожнього руху, і вважає за необхідне накласти на ОСОБА_1 адміністративне стягнення у виді штрафу з позбавленням права керування транспортними засобами.

Оскільки у судовому засіданні не встановлено пільг щодо сплати судового збору ОСОБА_1 , тому з останнього у дохід держави слід стягнути судовий збір у розмірі 536,80 грн.

Керуючись статтями 33, 40-1, 221, 280, 283, 284 КУпАП, суд

постановив:

Притягнути ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ст. 130 ч. 1 КУпАП та накласти на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 1 000 (однієї тисячі) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 (сімнадцять тисяч) гривень з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 (один) рік.

Стягнути з ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір у розмірі 536 (п`ятсот тридцять шість) гривень 80 коп.

Особа, притягнута до адміністративної відповідальності, зобов`язана сплатити штраф не пізніш як через п`ятнадцять днів з дня вручення їй постанови про накладення штрафу, а в разі оскарження такої постанови - не пізніш як через п`ятнадцять днів з дня повідомлення про залишення скарги без задоволення і повідомити про це суд шляхом представлення документа про його сплату.

У разі несплати штрафу у зазначений строк в добровільному порядку, його стягнення проводиться примусово і з особи, притягнутої до адміністративної відповідальності, стягується подвійний розмір штрафу відповідно до положень ч. 2 ст. 308 КУпАП, який становитиме 34 000 гривень.

Постанова може бути оскаржена до Чернігівського апеляційного суду через Ічнянський районний суд протягом десяти днів з дня її винесення.

Суддя В.М. Овчарик