БОЛГРАДСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 497/595/23
Провадження № 3/497/295/23
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.08.23 року суддя Болградського районного суду Одеської області Кравцова Алла Валентинівна, розглянувши у порядку письмового провадження у приміщенні суду в м.Болград лист заст.начальника Болградського РВП ГУНП в Одеській області Ряпова С.М., що надійшов до суду 08.08.2023р. про не можливість виконання судового рішення про призначення адміністративного стягнення у виді арешту відносно

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с.Виноградівка Болградського району Одеської області, зі слів - тимчасово офіційно непрацевлаштований, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , паспорт серії НОМЕР_1 , вид 29.05.2013р. Болградським РВ ГУДМС України в Одеській області, РНОКПП НОМЕР_2 ,

- який постановою Болградського районного суду Одеської області від 27.03.2023р. визнаний винним у вчиненні правопорушення за ст.130ч.2 КУпАП,

ВСТАНОВИЛА:

Постановою Болградського районного суду Одеської області від 27.03.2023 року за результатами розгляду справи №497/595/23 (провадження №3/497/295/23) гр. ОСОБА_1 був визнаний винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст.130ч.2 КУпАП та притягнутий до відповідальності у виді адміністративного арешту строком на 10 (десять) діб з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 (три) роки та без вилучення транспортного засобу, постанова суду не була оскаржена, тому є такою, що має законну силу, відомості про її виконання відсутні.

08.08.2023р. до суду надійшов лист заст.начальника Болградського РВП ГУНП в Одеській області Ряпова С.М., згідно якого виконати вказану постанову в частині адміністративного арешту було неможливу у зв`язку з тим, що ОСОБА_1 протягом 3 (трьох) місяців був відсутній за місцем проживання.

Відповідно до ст.ст.304,305 КУпАП питання, пов`язані з виконанням постанови про накладення адміністративного стягнення, вирішуються органом (посадовою особою), який постанову ухвалив. Контроль за правильним і своєчасним виконанням постанови про накладення адміністративного стягнення здійснюється органом (посадовою особою), який виніс постанову, та іншими органами державної влади в порядку, встановленому законом.

Вивчивши вищезазначене повідомлення Болградського РВП ГУНП в Одеській області та матеріали справи №497/595/23 (провадження №3/497/295/23), судом встановлено наступне.

Статтею 298 КУпАП визначено, що постанова про накладення адміністративного стягнення є обов`язковою для виконання державними і громадськими органами, підприємствами, установами, організаціями, посадовими особами і громадянами. Згідно ч.1ст.300 КУпАП постанова про накладення адміністративного стягнення виконується уповноваженим на те органом у порядку, встановленому цим Кодексом та іншими законами України, а, ч.2ст.300 КУпАП регламентовано, що виконання постанови про адміністративний арешт у порядку, встановленому законами України, забезпечує орган Національної поліції у порядку, встановленому законами України. В разі винесення кількох постанов про накладення адміністративних стягнень щодо однієї особи кожна постанова виконується окремо.

Відповідно до ст.326 КУпАП Постанова районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду (судді) про застосування адміністративного арешту та арешту з утриманням на гауптвахті виконується негайно після її винесення.

Однак, Конституційний Суд України своїм рішенням №10-р/2018 від 23.11.2018р. у справі №1-12/2018(3911/15) за конституційним поданням Уповноваженого ВР України з прав людини щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень ст.ст.294ч.1,326 КУпАП, - визнав неконституційними положення ч.1ст.294 та ст.326 КУпАП, які передбачають, що постанова районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду (судді) про застосування адміністративного арешту та утримання на гауптвахті виконується негайно після її винесення. Тому ці положення, відповідно, втратили чинність з дня ухвалення вказаного Рішення Конституційним Судом України. При цьому, ухвалюючи це рішення, КСУ зазначив, що це оспорене положення Кодексу нівелюють ефективність апеляційного оскарження постанов місцевого загального суду про застосування адміністративного арешту, адже "таке оскарження не гарантує ефективного відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини" в разі постановлення судами першої інстанції "помилкових і неправосудних рішень", а п.2.1. вищевказаного Рішення КСУ звернув увагу на те, що Конституцією України визначено, що Україна є демократичною і правовою державою (ст.1); людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, а її головним обов`язком є утвердження і забезпечення прав і свобод людини; держава відповідає перед людиною за свою діяльність (ст.3). В Україні визнається і діє принцип верховенства права; Конституція України має найвищу юридичну силу, її норми є нормами прямої дії; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй; звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується (ст.8 Основного Закону України).

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ч.2ст.19 Конституції України). Згідно з Основним Законом України конституційні права і свободи гарантуються, та не можуть бути скасовані (ч.2ст.22); права і свободи людини і громадянина захищаються судом; кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб (ч.ч.1,2ст.55). Відповідно до п.14ч.1ст.92 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема, судоустрій, судочинство та статус суддів. До основних засад судочинства згідно з Конституцією України належать, у тому числі, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення, а також обов`язковість судового рішення (п.8,9 частини 2 статті 129). Відповідно до принципу верховенства права держава має запровадити таку процедуру апеляційного перегляду справ, яка забезпечувала би ефективність права на судовий захист на цій стадії судового провадження, зокрема давала б можливість відновлювати порушені права і свободи та максимально запобігати негативним індивідуальним наслідкам можливої судової помилки. Оспорювані положення Кодексу фактично знижують ефективність судового захисту на стадії апеляційного перегляду справ про адміністративні правопорушення, за які призначено адміністративний арешт, чим звужують зміст прав, гарантованих ч.3ст.8, ч.ч.1,2ст.55, та п.8ч.2 ст.129 Основного Закону України. Але, у п.2.5. вищевказаного Рішення КСУ зазначено, що звуження змісту та обсягу прав і свобод є їх обмеженням (абз.4п.п.5.2 пункту 5 Рішення КСУ №5-рп/2005 від 22.09.2005р.). Відповідно до ч.1ст.64 Конституції України, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Згідно з юридичними позиціями КС України обмеження прав і свобод є допустимим виключно за умови, що таке обмеження є домірним (пропорційним) та суспільно необхідним (абз.6п.п.3.3п.3 Рішення КСУ №26-рп/2009 від 19.10.2009р.); обмеження щодо реалізації конституційних прав і свобод не можуть бути свавільними та несправедливими, вони мають встановлюватися виключно Конституцією і законами України, переслідувати легітимну мету, бути обумовленими суспільною необхідністю досягнення цієї мети, пропорційними та обґрунтованими (абз.3 п.п.2.1 п.2 Рішення №2-рп/2016 від 01.06.2016).

Оцінюючи за вказаними критеріями встановлене оспорюваними положеннями КУпАП обмеження конституційних прав на судовий захист та апеляційний перегляд справ про адміністративні правопорушення, за які призначено адміністративний арешт, КСУ виходить з того, що цей вид адміністративного стягнення за суворістю подібний до встановленого ст.60 КК України покарання у виді арешту. Кожна з цих мір відповідальності пов`язана з тимчасовим обмеженням права на свободу та особисту недоторканність. Конституційні гарантії обов`язковості судового рішення (п.9ч.2ст.129, ч.1ст.129-1 Основного Закону України) у справах про адміністративні правопорушення забезпечені не лише приписом ст.298 КУпАП, згідно з яким постанова про накладення адміністративного стягнення є обов`язковою для виконання державними і громадськими органами, підприємствами, установами, організаціями, посадовими особами і громадянами, а, за ухилення від виконання судового рішення у таких справах положенням ч.1ст.382 КК України встановлено кримінальну відповідальність, максимальний обсяг якої - три роки позбавлення волі - значно перевищує накладене адміністративне стягнення. Враховуючи наведене, Конституційний Суд України не вбачає у набранні законної сили постановами про застосування адміністративного арешту та виконанні цих постанов до закінчення строку на їх апеляційне оскарження суспільної необхідності, яка виправдовувала б пов`язане з цим обмеження прав на судовий захист та апеляційний перегляд справи, та вважає, що таке обмеження не узгоджується з принципом верховенства права, не відповідає критеріям розумності, пропорційності, обґрунтованості.

Крім того, незважаючи на власну назву ст.303 КУпАП, законодавством України не передбачена давність виконання постанови суду саме про накладення адміністративного стягнення, яка вже ухвалена відповідним органом до виконання, оскільки зазначена стаття регламентує, що "Не підлягає виконанню постанова про накладення адміністративного стягнення, якщо вона не була звернута до виконання протягом трьох місяців з дня винесення. В разі оскарження постанови перебіг строку давності зупиняється до розгляду скарги. В разі відстрочки виконання постанови відповідно до ст.301 цього Кодексу, - перебіг строку давності зупиняється до закінчення строку відстрочки. Законами України може бути встановлено й інші, більш тривалі строки для виконання постанов по справах про окремі види адміністративних правопорушень".

Тобто, у зв`язку з тим, що вищевказана постанова по притягнення ОСОБА_1 до відповідальності не оскаржена, набрала законної сили і була звернута судом до виконання, вона підлягає виконанню безумовно.

У свою чергу, як зазначено вище, оскільки чинним законодавством України не передбачена давність виконання постанови суду про накладення адміністративного стягнення, це надає надзвичайно широкі можливості для зловживань у процесі виконання цих судових рішень, необґрунтовано обмежує права, свободи і законні інтереси осіб, які притягнуті до адміністративної відповідальності, а визнання постанови такою, що не підлягає виконанню з підстави неможливості її виконання через відсутність особи - взагалі нівелює завдання КУпАП і зводить нанівець певні засади судочинства що закріплено у ст.ст.1,7,39,245,246,268,298,300, 303,305 і 326 КУпАП, розд.I ЗУ «Про судоустрій і статус суддів», та ст.ст.3,24,55,124,129,129-1 Конституції України.

Таким чином, законодавець залишив поза сферою свого регулювання питання щодо строків виконання постанови про накладення адміністративного стягнення у виді арешту, залишивши цим самим за відповідними органами (посадовими особами), уповноваженими забезпечувати виконання таких рішень, право на власний розсуд визначати ці строки, чим створив підґрунтя для можливих зловживань з боку виконавців.

Фактична «безстроковість» виконання таких постанов суперечить принципу правової визначеності, що є складовою принципу верховенства права і широко застосовується ЄСПЛ при оцінці порушень державами-членами Конвенції, а «необмежений строк виконання» своєчасно надісланої постанови суперечить принципу 4 Рекомендації №R(91) 1 Комітету міністрів Ради Європи державам-членам стосовно адміністративних санкцій, згідно якого, якщо адміністративний орган влади розпочав адміністративне провадження із застосування санкції, він зобов`язаний діяти залежно від обставин справи з розумною швидкістю. Припинення виконання постанови про накладення адміністративного стягнення у межах КУпАП можливе лише за наявності обставин, зазначених у п.5,6 і 9 (видання акту амністії, якщо він усуває застосування адміністративного стягнення, скасування акту, який встановлює адміністративну відповідальність і смерть особи, щодо якої було розпочато провадження у справі), а, ст.247 цього Кодексу регламентовано, що лише за наявності цих обставин орган (посадова особа), який ухвалив постанову про накладення адміністративного стягнення, припиняє її виконання (ст.302).

Однак вказана норма має іншу правову природу і не кореспондується з загальними строками виконання постанов про накладення стягнення у виді адміністративного арешту, що мають бути законодавчо визначеними, а тому у даному конкретному випадку застосуванню не підлягає.

На національному рівні в Україні аналогічне питання розв`язувалося КСУ у рішенні від 29.06.2010р. (справа №17-рп/2010) за конституційним поданням Уповноваженого ВРУ з прав людини, яким суд зазначив, що «одним з елементів верховенства права є принцип правової визначеності, в якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлених такими обмеженнями» (абз.3 п.п.3.1,п.3), а рішенням у справі №5-рп/2005 від 22.09.2005р. той же Суд зазначив, що «з конституційних принципів рівності і справедливості вбачається вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до свавілля» (абз.2 п.п.5.4 п.5).

Цей висновок об`єктивно узгоджується з судовою практикою ЄСПЛ, який неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що в разі, якщо йдеться про позбавлення свободи, надзвичайно важливою умовою є забезпечення загального принципу юридичної визначеності (рішення від 28.03.2000р. у справі «Барановський проти Польщі» (Baranowski v.Poland), заява №28358/95). ЄСПЛ нагадує, що «національне законодавство має з достатньою чіткістю визначати межі та спосіб здійснення відповідного дискреційного права, наданого органам влади, щоб забезпечувати громадянам той мінімальний рівень захисту, на який вони мають право згідно з принципом верховенства права в демократичному суспільстві» (рішення від 15.11.1996р. у справі «Доменічіні проти Італії» (Domenichini v.Italy), п.33, Reports 1996-V), а у справі «Солдатенко проти України» (Soldatenko v.Ukraine), заява №2440/07), зазначив: «встановлюючи, що будь-яке позбавлення свободи має здійснюватися «відповідно до процедури, встановленої законом», п.1ст.5 не просто відсилає до національного закону... він також стосується «якості закону», вимагаючи від закону відповідності принципові верховенства права... При цьому «якість закону» означає, що у випадку, якщо національний закон передбачає можливість позбавлення свободи, такий закон має бути достатньо доступним, чітко сформульованим і передбачуваним у своєму застосуванні для того, щоб виключити будь-який ризик свавілля» (п.111, рішення від 23.10.2008р.). У справі «Стіл та інші проти Сполученого Королівства» (ріш. від 23.09.1998р. (п.54), ЄСПЛ наголосив, що «Конвенція вимагає, щоб усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, якщо виникне потреба у належній пораді, передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, які може спричинити певна дія. Вислови «законний» та «згідно з процедурою, встановленою законом», зумовлюють повне дотримання основних процесуальних норм внутрішньодержавного права». В інших рішеннях ЄСПЛ також неодноразово звертав увагу на недосконалість чинного законодавства України і необхідність дотримуватися принципу правової визначеності, зокрема, у п.53 рішення від 06.11.2008р. у справі «Єлоєв проти України» (заява №17283/02); у п.19 рішення від 18.12.2008р. у справі «Новік проти України» (заява №48068/06).

Крім того, КСУ у п.3.4 і 3.6 свого рішення від 11.10.2011р. (справа №10-рп/2011), аналізуючи положення міжнародних актів, наголосив, що «не вбачається різниці між кримінальними та адміністративними протиправними діяннями, оскільки вони охоплюються загальним поняттям «правопорушення», а відмінність адміністративного правопорушення від злочину полягає, насамперед, у тому, що воно є менш суспільно небезпечним».

Таким чином, в цьому рішенні Суд поширив певні гарантії кримінального процесу і на процес притягнення особи до адміністративної відповідальності.

Ця обставина підтверджується посиленням відповідальності за вчинення правопорушень у сфері безпеки дорожнього руху ухваленням Верховною Радою України законопроєкту №2695 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення відповідальності за окремі правопорушення у сфері безпеки дорожнього руху» від 16.02.2021р., яким, у тому числі, посилено адміністративну та кримінальну відповідальність за керування транспортними засобами, річковими, морськими або маломірними суднами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння, - що 17.03.2021р. набув законної сили та передбачає захист прав потерпілих або інших осіб, права яких можуть бути порушені особами, які керують транспортними засобами у стані алкогольного сп`яніння.

Крім того, хоча принцип невідворотності відповідальності не міститься в якості прямої вказівки в Конституції України, це не позбавляє його важливості для деліктних правовідносин. Адже в Основному Законі все ж таки закріплено принципи верховенства права (ст.8), несення людиною обов`язків перед суспільством (ст.23), індивідуальний характер юридичної відповідальності (ст.61). А ці принципи, в свою чергу, зумовлюють саму сутність юридичної відповідальності, яка є обов`язковою для осіб, які вчинили правопорушення. Принцип невідворотності юридичної відповідальності знаходить своє вираження й у Кодексі України про адміністративні правопорушення (КУпАП), а саме, - у ст.1, яка з-поміж завдань цього Кодексу, визначає зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян в дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України. Отже, принцип невідворотності юридичної відповідальності має посідати чільне місце серед засад юридичної, і, зокрема, адміністративної відповідальності.

Таким чином, виходячи із системного аналізу вказаного законодавства України, правової позиції ЄСПЛ, який за певних умов поширює стандарти Конвенції для кримінального провадження на справи про адміністративні правопорушення (рішення від 30.01.2015р. у справі «Швидка проти України» (заява №17888/12); рішення від 09.06.2011р. у справі «Лучанінова проти України» (заява №16347/02); рішення від 15.05.2008р. у справі «Надточій проти України» (заява №7460/03), враховуючи принцип правової визначеності, який є невід`ємною, органічною складовою принципу верховенства права (ст.3 Основного Закону), та який знайшов своє закріплення у судовій практиці КСУ, ВСУ, ВС і прецедентних рішеннях ЄСПЛ, суд дійшов висновку, що зазначена справа про адміністративне правопорушення щодо накладення на ОСОБА_1 стягнення у виді арешту, для цілей ст.6 Конвенції, належить до справ з обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення.

А відтак, на цю категорію справ поширюється гарантії ст.6 Конвенції, що у свою чергу надає можливість застосувати аналогію закону при розгляді питання щодо виконання постанови суду про накладення адміністративного стягнення, тобто, - застосувати суду у межах своєї компетенції до КУпАП іншої норми закону, зокрема КК, яка регламентує подібні відносини, заповнивши тим самим прогалину у законодавстві України про адміністративні правопорушення, в тому числі і щодо можливості перегляду судового рішення, що є невід`ємним правом (правом на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції) та важливим елементом законного і справедливого правосуддя, оскільки мова не йде про норми, які встановлюють виключення або спеціальне правове регулювання.

Як роз`яснив Пленум ВС України в п.2 постанови від 18.12.2009 року №14,... якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Аналогічний висновок міститься в Постанові ВС від 11.03.2021 у справі №640/23179/19). Це так зване субсидіарне застосування норм права (у значенні різновиду аналогії закону) засіб подолання прогалин у законодавстві, який полягає у вирішенні конкретної справи на підставі залучення правових норм, що регулюють подібну ситуацію з іншої, найбільш близької галузі права. Згідно з ч. 6 ст. 7 Кодексу адміністративного судочинства України «У разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права).

Такою нормою у КК є ст.80, яка розташована у розділі ХІІ «Звільнення від покарання та його відбування» і регламентує звільнення від відбування покарання у зв`язку з закінченням строків давності виконання обвинувального вироку. Згідно ч.1 цієї статті особа звільняється від відбування покарання, якщо з дня набрання чинності обвинувальним вироком його не було виконано в такі строки: 1) 2 роки в разі засудження до покарання менш суворого, ніж обмеження волі; 2) 3 роки в разі засудження до покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі за злочин невеликої тяжкості; 3) 5 років в разі засудження до покарання у виді позбавлення волі за злочин середньої тяжкості, а також при засудженні до позбавлення волі на строк не більше 5 років за тяжкий злочин; 4) 10 років в разі засудження до покарання у виді позбавлення волі на строк понад 5 років за тяжкий злочин, а також при засудженні до позбавлення волі на строк не більше 10 років за особливо тяжкий злочин; 5) 15 років в разі засудження до покарання у виді позбавлення волі на строк більше 10 років за особливо тяжкий злочин. Перебіг давності зупиняється, якщо засуджений ухиляється від відбування покарання, і відновлюється з дня з`явлення засудженого для відбування покарання або з дня його затримання. У такому разі строки давності, передбачені п.1-3 ч.1 цієї статті, подвоюються. Перебіг давності переривається, якщо до закінчення строків, зазначених у ч.1 та ч.3 цієї статті засуджений вчинить новий середньої тяжкості, тяжкий або особливо тяжкий злочин. Обчислення давності в цьому випадку починається з дня вчинення нового злочину (ч.3 і 4 ст.80 КК).

Україна є соціальною, правовою державою; людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (ст.ст.1,3 Основного Закону). В Україні визнається і діє принцип верховенства права; Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти ухвалюються на підставі Конституції України та мають відповідати її нормам, які є нормами прямої дії (ст.8 Основного Закону).

Конституційний суд України у своєму рішенні від 02.11.2004р. за №15-рп/2004 зауважив, що «верховенство права» це панування права у суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема, у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи рівності, тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема, норми моралі, традиції, звичаї, тощо, - які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення у Конституції України. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення з законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин - одним з загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню. У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, в рівності всіх перед законом, відповідності злочину і покарання, цілях законодавця і засобах, що обираються для їх досягнення» (абз.2,3,4 п.п.4.1 п.4 мотивувальної частини).

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що відповідно до принципу верховенства права давність виконання постанови суду про накладення адміністративного стягнення у виді адміністративного арешту в адміністративному праві не може тривати довше, ніж давність виконання обвинувального вироку суду у кримінальному праві, в якому особа звільняється від відбування покарання в разі, якщо з дня набрання чинності обвинувальним вироком його не було виконано: 2 роки в разі засудження до покарання менш суворого, ніж обмеження волі (яким і є арешт згідно п.п.8 і 9 ст.51,ст.60 КК України та п.7ч.1ст.24,ст.32 КУпАП, адже арешт за строками його призначення є більш м`яким видом покарання ніж обмеження волі, що є самостійним видом покрання згідно ст.61 КК України); 3 роки в разі засудження до покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі за злочин невеликої тяжкості.

Таким чином, системний аналіз положень КУпАП у поєднанні з вказаним законодавством і судовою практикою, дають підстави вважати, що строк давності виконання постанови суду про накладення адміністративного стягнення у виді адміністративного арешту має розпочинатися з дня набрання зазначеним судовим рішенням законної сили, тобто, через 10 днів з дня її ухвалення з 04.04.2023р., і, в усякому разі, - не перевищувати 2-х років.

А тому за умови, що матеріали справи про адміністративне правопорушення не містять будь-якої інформації про вжиття конкретних заходів відповідним органом влади щодо виконання Постанови суду про притягнення ОСОБА_1 до відповідальності у виді арешту, і, при цьому одночасно - ухилення особи від виконання адміністративного стягнення, а також відомості щодо суд дійшов висновку, що звільненню від відбування адміністративного стягнення, накладеного постановою судді суду від 27.03.2023р., ОСОБА_1 підлягатиме лише після сплину 2-х років з дня набрання судовим рішенням стосовно нього законної сили після 05.04.2025р., а тому протягом цього строку відповідний державний орган має його виконати.

Тому, керуючись ст.ст.294,298,304,305 КУпАП України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Постанова Болградського районного суду Одеської області від 27.03.2023р. стосовно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про притягнення його до адміністративної відповідальності у виді адміністративного арешту строком на 10 (десять) діб за скоєння адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2ст.130КУпАП підлягає виконанню протягом 2-х років з дня набрання нею законної сили - до 05.04.2023року включно.

Роз`яснити керівнику Болградського РВП ГУНП України в Одеській області, що строк виконання Постанови Болградського районного суду від 27.03.2023р. стосовно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 має тривати до 05.04.2025р., а тому протягом цього строку вона має бути виконаною відповідним державним органом - у даному випадку - Болградським РВП ГУНП України в Одеській області, і лише після закінчення цього строку справа підлягає закриттю, але за умови, що особа, яка притягнута до відповідальності не ухилялася від відбування стягнення на вчинення відповідним органом дій щодо виконання вказаного судового рішення; в разі ж ухилення особи від відбування призначеного судом стягнення провадження у даній справі з виконання судового рішення підлягає зупиненню.

Постанова може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги до апеляційного суду Одеської області через суд, що її постановив, протягом семи днів з дня отримання її копії.

Суддя А.В. Кравцова