ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 607/3479/23Головуючий у 1-й інстанції Кунець Н.Р.
Провадження № 33/817/313/23 Доповідач - Ваврів І.З.
Категорія - ч.1 ст. 173-2 КУпАП
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 липня 2023 р. Суддя Тернопільського апеляційного суду Ваврів І.З.

з участю: особи, відносно якої складено протокол про адміністративне правопорушення, ОСОБА_1 ,

- захисника ОСОБА_1 адвоката Ізай Р.О.

- законного представника неповнолітнього потерпілого ОСОБА_2 ОСОБА_3

- адвоката Притули О.Б., яка діє в інтересах законного представника неповнолітнього потерпілого ОСОБА_2 , ОСОБА_3

розглянувши справу про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на постанову Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 травня 2023 року,

в с т а н о в и в:

Постановою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 травня 2023 року провадження закрито провадження у справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.173-2 КУпАП відносно ОСОБА_1 у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення.

Згідно протоколу про адміністративне правопорушення серії ВАВ № 548932 від 20.02.2023 року, ОСОБА_1 звинувачується в тому, що починаючи з грудня 2017 року вчиняє відносно свого сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , домашнє насильство психологічного характеру, а саме помістив дитину у середовище, де повністю обмежив її від спілкування із матір`ю ОСОБА_3 , всіма іншими рідними (дідусь, бабуся, тітка) та нав`язує синові про маму та рідних власну думку, яка негативно вплинула на формування у ОСОБА_4 сприйняття образу сім`ї та рідної матері, чим порушив вимоги п.14 ч.1 ст.1 Закону України Про запобігання та протидію домашньому насильству.

Дії ОСОБА_1 посадовою особою органу Національною поліції, якою складено протокол про адміністративне правопорушення, кваліфіковані за ч.1 ст. 173-2 КУпАП.

Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які в їх сукупності та взаємозв`язку доводили б винуватість ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП, та наявність події і складу адміністративного правопорушення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 вважає постанову Тернопільського міськрайонного суду від 19.05.2023 року відносно ОСОБА_1 незаконною та необґрунтованою.

В обґрунтування своїх доводів зазначає, що суд розглянув справу у засіданні 19.05.2023 року без участі адвоката законного представника потерпілого всупереч клопотанню адвоката Притули О.Б. про неможливість явки на вказану дату та відкладення судового засідання.

Стверджує, що подані нею докази, що знаходяться в матеріалах справи, свідчать про психологічний тиск ОСОБА_1 на сина ОСОБА_4 , який виявляється: - у примушуванні сина до вчинення таких дій, як записування зустрічей із мамою; формулювання звернення до мами як ОСОБА_5 замість мама; надсилання нецензурного та принизливого змісту повідомлень на месенджери мами; блокування телефону, тощо;

- спотворенні дійсних обставин та повідомлення їх у такому вигляді сину про те, що мама не надала сину згоду на виїзд за кордон, про стан здоров`я мами внаслідок онкологічного захворювання та перенесених операцій, тощо;

- неповідомлення у відповідні правоохоронні органи про домагання сексуального характеру третіх осіб до дитини;

- втягування дитини до створення конфліктних ситуацій з мамою та змушування дитини до безпідставного виклику поліції;

- небажання батька роботи психолога з дитиною, з огляду на перебування дитини в тривалому стресовому стані.

Вважає, що суд безпідставно не надав оцінки відеодопиту свідків ОСОБА_6 (батька ОСОБА_1 ), ОСОБА_7 (бабусі ОСОБА_8 ), ОСОБА_9 (тітки ОСОБА_8 ).

Ставить під сумнів консультативний висновок спеціаліста від 23.03.2023 р. щодо психіатричного обстеження сина, який апелянт вважає незаконним.

Просить постанову Тернопільського міськрайонного суду від 19.05.2023 р. про закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 скасувати, а справу направити на новий розгляд в суд першої інстанції.

Одночасно ставить питання про поновлення їй строку на апеляційне оскарження з мотивів пропуску цього строку з поважаних причин, так як копію постанови суду від 19.05.2023 вона отримала 24.05.2023 року, що підтверджується розпискою у справі.

Заслухавши представника апелянта адвоката Притулу О.Б., яка підтримала подану апеляційну скаргу і, з наведених у ній мотивів просить скасувати постанову суду першої інстанції та постановити нову, якою ОСОБА_1 визнати винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.173-2 ч.1 КУпАП; особу, відносно якої складено протокол про адміністративне правопорушення, ОСОБА_1 , а також його захисника Ізай Р.О., які заперечили щодо задоволення апеляційної скарги, рішення місцевого суду вважають законним та обґрунтованим і тому просять залишити його без змін; дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, приходжу до наступних висновків.

Відповідно до ст.289 КУпАП скаргу на постанову по справі про адміністративне правопорушення може бути подано протягом десяти днів з дня винесення постанови. В разі пропуску зазначеного строку з поважних причин цей строк за заявою особи, щодо якої винесено постанову, може бути поновлено органом (посадовою особою), правомочним розглядати скаргу.

Як вбачається з матеріалів провадження, 19.05.2023 року судом було оголошено вступну і резолютивну часину постанови та повідомлено, що повний текст постанови буде складено протягом трьох днів.

Копію постанови Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 травня 2023 року ОСОБА_3 отримала 24.05.2023 року, про що свідчить її підпис на останній сторінці матеріалів справи.

Апеляційна скарга подана ОСОБА_10 05.06.2023 року.

За наведених обставин, вважаю, що строк на апеляційне оскарження постанови Тернопільського міськрайонного суду від 19.05.2023 року пропущено апелянтом з поважних причин, а тому відповідно до ст.289 КУпАП його слід поновити.

Відповідно до ч.1 ст.9 КУпАП адміністративним правопорушенням визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення, як визначено ст.245 КУпАП, є своєчасне всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Розглядаючи справу про адміністративне правопорушення, суд, виходячи з положень ст.252 КупАП, оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Відповідно до ч.1 ст.173-2 КУпАП вчинення насильства в сім`ї це умисне вчинення будь-яких дій фізичного, психологічного чи економічного характеру (застосування фізичного насильства, що не завдало фізичного болю і не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи чи переслідування, позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна або коштів, на які потерпілий має передбачене законом право, тощо), внаслідок чого могла бути чи була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого.

Виходячи із змісту вказаної правової норми, визнаючи особу винною за ч.1 ст.173-2 КУпАП, суд повинен визначити яке насильство було вчинено по відношенню до потерпілого, конкретизувати в чому вона виражалося і яка шкода заподіяна чи могла бути заподіяна потерпілому.

Відповідно до диспозиції ч.1 ст.173-2 КУпАП суб`єктивна сторона зазначеного адміністративного правопорушення характеризується умисною формою вини та наявністю прямого умислу правопорушника на спричинення страждань потерпілій стороні.

Згідно вказаної норми закону обов`язковим елементом об`єктивної сторони є умисна дія, тобто умисне вчинення домашнього насильства.

Пунктом 14 ч.1 ст. 1 Закону Про запобігання та протидію домашньому насильству від 07.12.2017 року зазначено, що психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Таким чином психологічне насильство має проявлятись з боку насильника по відношенню до потерпілої особи з метою пригнічення волі останньої, для демонстрації сили та зверхності кривдника над потерпілою особою.

В даному випадку предметом доказування є факт вчинення психологічного насильства батьком по відношенню до свого сина, яке виразилось, відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення, у тому, що він помістив дитину у середовище, де повністю обмежив її від спілкування з матір`ю ОСОБА_3 , всіма іншими рідними (дідусь, бабуся, тітка) та нав`язує синові про маму та рідних власну думку, яка негативно вплинула на формування у ОСОБА_4 сприйняття образу сім`ї та рідної матері.

Тобто, виходячи зі змісту протоколу, потерпілим від дій свого батька ОСОБА_1 є його неповнолітній син ОСОБА_11 , 2008 р.н..

Тому, суд повинен встановити, чи застосовував до ОСОБА_1 до свого неповнолітнього сина словесні образи, погрози, приниження, переслідування, залякування, інші діяння спрямовані на обмеження його волевиявлення, які викликали у нього побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди його психічному здоров`ю, внаслідок чого негативно впливає на формування у Гвязди Арсена сприйняття образу сім`ї та рідної матері.

Допитаний судом першої інстанції потерпілий - неповнолітній ОСОБА_11 , в присутності дитячого психолога ОСОБА_12 , а також своїх законних представників батька ОСОБА_1 та матері ОСОБА_3 , повідомив, що батько не забороняє йому спілкуватися з мамою та іншими родичами, а також він має мобільний телефон і має можливість у будь-який час подзвонити мамі, однак не має бажання цього робити. Свою позицію по відношенню до мами пояснює попередньою поведінкою останньої, коли вони ще до розлучення батьків проживали усі разом і частково уже після розлучення, коли він зустрічався періодично з мамою. При цьому, про свого батька ОСОБА_1 відкликається лише позитивно; стверджує, що у них склалися дружні відносини, він його у всьому підтримує, піклується про його успішність, допомагає у навчанні.

Як слідує з матеріалів провадження, судом першої інстанції було досліджено показання представника Управління сім`ї молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради ОСОБА_13 , яка засвідчила, що у 2022 року, у зв`язку із зверненням ОСОБА_3 з метою встановлення графіку побачень з сином ОСОБА_8 , нею було проведено бесіду з ОСОБА_14 , з якої встановлено, що у нього є образа на матір через те, що при зустрічах вона з`ясовувала стосунки, не давала дозволу поїхати на спортивні змагання і просила повернути назад її подарунки. Також відмітила, що ОСОБА_15 досить відкрити та розумний хлопчик і про батька говорить лише хороше.

Також предметом дослідження місцевого суду був Консультативний висновок спеціаліста від 23.03.2023 року, виконаний дитячим психіатром ОСОБА_16 та дитячим психіатром, медичним психологом ОСОБА_17 (надалі - Висновок), за змістом якого дитині було проведено напівструктуйоване клінічне інтерв`ю - Міжнародний нейропсихіатричний опитувальник для дітей та підлітків, а також Структуроване клінічне інтерв`ю - Опитувальник для виявлення афективних розладів і шизофренії у дітей шкільного віку.

Відповідно до вказаного вище Висновку, який в судовому засіданні місцевого суду підтвердила дитячий психіатр ОСОБА_16 , у дитину відмічено здатність розуміти мотиви своїх вчинків, джерело та характер своїх емоцій на високому рівні. Світоглядні переконання у нього характеризуються вдумливістю, толерантністю до того, з чим не погоджується, доречним розумінням причинно-наслідкових зв`язків.

Окрему увагу у Висновку надано критеріям розладу поведінки в межах внутрішньосімейних стосунків. При оцінці даного критерію спеціалісти дійшли висновку, що джерелом травматизації за результатом опитувальників виступає мати, в той час як батько зводив до мінімуму епізоди дитячого дистресу, страху, травми чи хвороби.

Апеляційний суд звертає увагу, що Висновок, законність якого та його належність і допустимість як доказу оспорює апелянт, не має визначального значення для остаточних висновків як суду першої, так і апеляційної інстанції і суд оцінює його в сукупності з іншими доказами, які були предметом дослідження.

Проте, стверджувати про його недопустимість як доказу, як категорично ставить питання апелянт, апеляційний суд підстав не вбачає, оскільки переконливих мотивів такої оцінки ОСОБА_3 та її захисником не наведено.

Матеріалами справи підтверджується, що місцевим судом досліджено весь комплекс доказів, зібраних в порядку ч.2 ст.251 КУпАП, серед яких:

- показання свідка ОСОБА_18 (державного виконавцґ, на виконанні якої перебуває виконавяий лист Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області про встановлення графіку участі ОСОБА_3 у вихованні сина ОСОБА_8 );

- заява ОСОБА_3 від 10.01.2023 року про вчинення домашнього (психологічного) насильства зі сторони її колишнього чоловіка ОСОБА_1 по відношенню їх неповнолітнього сина;

- постанову Тернопільського міськрайонного суду від 29.07.2022 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про вставлення порядку участі у вихованні дитини та виконавчий лист від 30.08.2022 року, виданий на виконання вказаного судового рішення;

- заяви ОСОБА_1 , адресовані державному виконавцю ОСОБА_18 та відповідні акти державного виконавця;

- скріншоти переписки в соціальних мережах;

- письмові пояснення ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , наданих працівникам поліції в рамках справи про адміністративне правопорушення;

- рапорти працівників поліції щодо проведення телефонних розмов з рідною тіткою неповнолітнього ОСОБА_19 та бабусею ОСОБА_19 , а також щодо опитування ОСОБА_20 та оптичні диски щодо проведення цих процесуальних дій;

- письмові пояснення ОСОБА_21 (працівника служби у справах дітей щодо розгляду на засіданні виконкому Тернопільської міської ради матеріалів цивільної справи за заявою ОСОБА_3 про визначення місця проживання неповнолітнього ОСОБА_4 ;

- USB накопичувач, на якому зафіксовані зустрічі ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 .

Аналіз вказаних доказів під час апеляційного розгляду дає підставу для висновку, що суд першої інстанції дав їм належну правову оцінку з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупності зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, з якою суд апеляційної інстанції погоджується.

Обґрунтованим також є висновок місцевого суду щодо оцінки доказів у даній справі, яка розпочата за заявою ОСОБА_3 щодо вчинення психологічного насильства її колишнім чоловіком ОСОБА_1 по відношенню до їх неповнолітнього сина, з огляду на вік неповнолітнього ОСОБА_4 . Зокрема, судом правильно враховано, що на час розгляду матеріалів провадження, неповнолітній ОСОБА_11 досяг чотирнадцятирічного віку і у нього вже сформована особиста думка щодо своїх батьків та ставлення до них і він усвідомлено свідчив про свої стосунки з мамою, а також те, що батько не впливає на його думку щодо досліджуваних обставин.

На переконання суду, зміст переписки у мережі Вайбер між неповнолітнім ОСОБА_14 та його мамою ОСОБА_3 , а також долучені відеоматеріали їх зустрічей, на що звертає увагу апелянт в обґрунтування своїх апеляційних вимог, підтверджує факт неприязних стосунків між сином та мамою, однак вони не можуть свідчити про застосування зі сторони батька психологічного насильства по відношенню до нього в контексті приписів п. 14 ч.1 ст. 1 Закону Про запобігання та протидію домашньому насильству від 07.12.2017 року.

Такий висновок суду базується на тому, що докази застосовування ОСОБА_1 по відношенню до свого неповнолітнього сина ОСОБА_4 словесних образ, погроз, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інших діянь спрямованих на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи, що є обов`язковою ознакою психологічного насильства, в матеріалах справи відсутні.

Що стосується доводів сторони захисту про преюдиційність судового рішення, а саме - постанови Тернопільського апеляційного суду від 29 липня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - виконавчий комітет Тернопільської міської ради в особі Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради, про встановлення порядку участі у вихованні дитини, то апеляційний суд з таким твердженнями не погоджується.

Преюдиційність судового рішення це можливість прийняття судом як беззаперечними обставин (юридичних фактів), що були встановленні іншим судом в іншій справі.

Суть преюдиції полягає в неприпустимості ставлення під сумнів судового рішення, яке набрало законної сили, а також повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

Поряд з цим, преюдиційне значення можуть мати лише ті факти, щодо наявності або відсутності яких виник спір.

В даному випадку представник ОСОБА_3 адвокат Притула О.Б. посилається на постанову Тернопільського апеляційного суду від 29 липня 2022 р. у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа - виконавчий комітет Тернопільської міської ради, про встановлення порядку участі у вихованні дитини. В мотивувальній частині вказаного рішення суд навів міркування щодо вразливості дитини до маніпуляцій зі сторони дорослих, чому сприяло те, що дитина тривалий час проживає з батьком, який обмежив спілкування матері з сином, що призвело до такого негативного наслідку, як втрата емоційних зв`язків матері та дитини. Крім того, за змістом судового рішення, суд допустив, що негативні асоціації дитини відносно своєї біологічної матері є результатом негативних настановлень чи зосередження дитячої уваги на цих аспектах з боку батька.

Апеляційний суд звертає увагу, що предметом наведено вище спору між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було встановлення порядку участі батьків у вихованні дитини, в той час, як предметом доказування у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ч.1 ст.173-2 КУпАП є наявність факту або фактів застосування останнім до свого неповнолітнього сина образ, погроз, приниження, переслідування, залякування, як елементів домашнього насильства.

При цьому, обставини, на які представник апелянта посилається як на преюдиційні, висловлені не у категоричній формі, а з урахуванням ймовірності їх існування.

При цьому, таким обставинами не стверджується застування до неповнолітнього словесних образ, погроз, приниження, переслідування, залякування, тобто - тих дій, які утворюють об`єктивну сторону адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачено ч.1 ст.173-2 КУпАП.

Тому твердження представника апелянта про преюдиційність судового постанови Тернопільського апеляційного суду від 29 липня 2022 року для справи про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ч.1 ст.173-2 КУпАП, є непереконливими.

Узагальнюючи наведене, апеляційний суд приходить до переконання, що висновок суду першої інстанції про відсутність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП є обґрунтованим, належним чином мотивованим і сумніві у його правильності не викликає.

З урахуванням наведеного, вважаю, що постанова Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 травня 2023 року року є законною та обґрунтованою і підстав для її скасування, про що ставить питання апелянт, не вбачаю.

Керуючись ст.294 КУпАП,

п о с т а н о в и в:

Поновити ОСОБА_3 строк апеляційного оскарження постанови Тернопільського міськрайонного суду від 19.05.2023 року.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а поставу Тернопільського міськрайонного суду від 19 травня 2023 року відносно ОСОБА_1 без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя