Номер провадження: 33/813/1316/23
Номер справи місцевого суду: 504/1628/23
Головуючий у першій інстанції Вінська Н. В.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.07.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі судді судової колегії судової палати у цивільних справах Драгомерецького М.М.,

при секретарі Узун Н.Д.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Джулая Максима Валерійовича в інтересах ОСОБА_1 на постанову Комінтернівського районного суду Одеської області від 15 травня 2023 року по справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП, -

В С Т А Н О В И В:

Згідно протоколу про адміністративне правопорушення серії ААД №124626 від 17.04.2023, ОСОБА_1 17 квітня 2023 року о 09.30 год, у смт. Нові Білари Одеської області, Одеського району, БП-20, 34 км. М28, керував транспортним засобом «Volkswagen Passat» д.н.з. НОМЕР_1 , в стані алкогольного сп`яніння. Огляд на стан сп`яніння з його згоди пройшов у встановленому законом порядку із застосуванням приладу «Драгер» під відеофіксацію на портативну БК000142, результат, якого 0,81‰. Такими діями ОСОБА_1 порушив вимоги п. 2.9 а Правил дорожнього руху України, за що передбачена адміністративна відповідальність за ч. 1 ст. 130 КУпАП (а.с. 3).

Постановою Комінтернівського районного суду Одеської області від 15 травня 2023 року ОСОБА_1 визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП та на нього накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 17 000 гривень з позбавленням права керування транспортних засобів строком на один рік. Також стягнуто судовий збір 536,80 гривень (а.с. 31-32).

Не погоджуючись із вказаною постановою суду, адвокат Джулай М.В. в інтересах ОСОБА_1 подав до суду апеляційну скаргу, у якій зазначає, що постанова Комінтернівського районного суду Одеської області від 15 травня 2023 року є незаконною, необґрунтованою та винесена з порушенням норм процесуального та матеріального права, тому просить її скасувати, а провадження по справі закрити на підставі п. 4 ч. 1 ст. 247 КУпАП, у зв`язку із вчиненням ОСОБА_1 дій в стані крайньої необхідності або необхідної оборони.

Крім того, адвокат Джулай М.В. в інтересах ОСОБА_1 просить поновити строк на апеляційне оскарження постанови Комінтернівського районного суду Одеської області від 15 травня 2023 року, мотивуючи тим, що апеляційну скаргу на оскаржувану постанову суду було подано 26 травня 2023 року, тобто в межах десятиденного строку на її апеляційне оскарження, однак постановою Одеського апеляційного суду від 15 червня 2023 року апеляційну скаргу було повернуто особі, яка її подала, оскільки представник не надав в повному обсязі до апеляційної скарги передбачених законом доказів щодо наявності у нього повноважень на подання апеляційної скарги.

На підставі вищевикладених обставин адвокат Джулай М.В. в інтересах ОСОБА_1 повторно звертається до суду із апеляційною скаргою на постанову Комінтернівського районного суду Одеської області від 15 травня 2023 року та просить поновити строк на апеляційне оскарження.

Частиною 2 ст. 294 КУпАП, встановлено, що постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником протягом десяти днів з дня винесення постанови. Апеляційна скарга подана після закінчення цього строку, повертається апеляційним судом особі, яка її подала, якщо вона не заявляє клопотання про поновлення строку, а також якщо у поновленні строку відмовлено.

Відповідно до ст. 129 Конституції України основною засадою судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи.

Право на оскарження судових рішень у судах апеляційної інстанцій є складовою конституційного права особи на судовий захист. Перегляд судових рішень в апеляційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина.

Враховуючи те, що матеріали справи не містять даних, які б спростовували викладенні у клопотанні доводи, а також для забезпечення права особи на доступ до правосуддя, вважаю за можливе визнати причини пропущеного строку поважними та поновити ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Джулай М.В. строк на апеляційне оскарження постанови Комінтернівського районного суду Одеської області від 15 травня 2023 року.

Ні ОСОБА_1 , ні його адвокат Джулай М.В. в судове засідання до суду апеляційної інстанції не з`явився, про розгляд справи сповіщались належним чином, заяви про відкладення розгляду справи не надходило.

Відповідно до вимог ст. 294 КУпАП апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги. Неявка в судове засіданні особи, яка подала скаргу, інших осіб, які беруть участь у провадженні в справі про адміністративне правопорушення, не перешкоджає розгляду справи, крім випадків, коли є поважні причини неявки або в суду відсутня інформації про належне повідомлення цих осіб.

Крім того, згідно із ч. 2 ст. 268 КУпАП при розгляді справ про адміністративні правопорушення, передбачені ч. 1 ст. 130 КУпАП, присутність особи, яка притягується до адміністративної не є обов`язковою.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

З огляду на вищевикладене, з метою дотримання розумних строків розгляду справи, апеляційний суд вважає можливим розглянути апеляційну скаргу за відсутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, та її адвоката, на підставі доводів, викладених в апеляційній скарзі, а також доказів, які містяться в матеріалах справи, оскільки наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного та обґрунтованого рішення.

Перевіривши матеріали справи та дослідивши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з наступних підстав.

У відповідності до положень ст. 1 КУпАП, завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року №14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» передбачено, що при розгляді справ зазначеної категорії необхідно з`ясовувати всі обставини, перелічені у ст. ст. 247, 280 КУпАП. Зміст постанови судді має відповідати вимогам, передбаченим ст. ст. 283, 284 КУпАП. У постанові, зокрема, потрібно навести докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення, та зазначити мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів.

Згідно зі ст. 245 КУпАП, завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Статтею 280 КУпАП встановлено, що орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Однак, визнаючи ОСОБА_1 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, та накладаючи на нього відповідне стягнення суд першої інстанції всупереч вимогам ст. ст. 245, 247, 251, 252, 280 КУпАП належним чином не встановив чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, тобто однобічно розглянув справу, без з`ясування фактичних обставин, що мають істотне значення для її розгляду, та не звернувши уваги на те, що ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом, що призвело до ухвалення рішення, яке підлягає скасуванню.

Приймаючи рішення по справі суд першої інстанції виходив з того, що вина ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, та відсутні передбачені вимогами ст. 247 КУпАП законні підстави для закриття провадження по справі, однак апеляційний суд не може в повній мірі погодитись із таким висновком, виходячи з наступного.

Пункт 2.9 а ПДР України забороняє водієві керувати транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Невиконання пункту 2.9 а ПДР України має наслідком притягнення особи до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Частина 1 ст. 130 КУпАП передбачає адміністративну відповідальність за керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також передача керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, а так само відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 погоджується із вчиненим адміністративним правопорушенням, при цьому щиро розкаюється у вчиненому, вказує, що не мав наміру порушувати Правила дорожнього руху, також стверджує, що не маючи можливості оперативно прибути за наказом командира іншим шляхом, аніж на власному транспорті, діяв в стані крайньої необхідності, що була викликана необхідністю своєчасного виконання бойового розпорядження, пов`язаного з обороною держави від збройної агресії, так із наслідки, які могли б настати у випадку невиконання ним його службового військового обов`язку, несли загрозу державному порядку, а завдана ним шкода є менш значною, а ніж відвернена.

Так, за змістом ст. ст. 10, 11 КУпАП, адміністративне правопорушення визнається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків. Адміністративне правопорушення визнається вчиненим з необережності, коли особа, яка його вчинила, передбачала можливість настання шкідливих наслідків своєї дії чи бездіяльності, але легковажно розраховувала на їх відвернення або не передбачала можливості настання таких наслідків, хоч повинна була і могла їх передбачити.

Відповідно до ст. 18 КУпАП, не є адміністративним правопорушенням дія, яка хоч і передбачена цим Кодексом або іншими законами, що встановлюють відповідальність за адміністративні правопорушення, але вчинена в стані крайньої необхідності, тобто для усунення небезпеки, яка загрожує державному або громадському порядку, власності, правам і свободам громадян, установленому порядку управління, якщо ця небезпека за даних обставин не могла бути усунута іншими засобами і якщо заподіяна шкода є менш значною, ніж відвернена шкода.

Особа, яка діяла в стані крайньої необхідності, необхідної оборони або яка була в стані неосудності, не підлягає адміністративній відповідальності (стаття 17 КУпАП).

У разі вчинення особою діяння у стані крайньої необхідності така особа не лише звільняється від адміністративної відповідальності, а такі дії взагалі не розглядаються як адміністративне правопорушення, оскільки в діянні немає ознаки вини.

Інститут крайньої необхідності покликаний сприяти підвищенню соціальної активності учасників суспільних відносин, є гарантією правового захисту людини, що бере участь у запобіганні шкоди правам громадян, інтересам держави й суспільства.

Стан крайньої необхідності виникає, коли є дійсна, реальна, а не уявна загроза зазначеним інтересам. Якщо загроза охоронюваним інтересам може виникнути в майбутньому, діяння не може вважатися таким, що вчинено у стані крайньої необхідності.

Однією з найважливіших умов правомірності акта крайньої необхідності є те, що за таких обставин небезпека не може бути усунута іншими засобами, тобто засобами, не пов`язаними із заподіянням шкоди іншим охоронюваним законом інтересам.

Спосіб збереження охоронюваного законом інтересу за рахунок іншого повинен бути саме крайнім. Якщо для запобігання небезпеки, що загрожує, в особи є шлях, не пов`язаний із заподіянням шкоди, вона повинна обрати саме цей шлях. Інакше посилання на стан крайньої необхідності виключається. Шкода, заподіяна в стані крайньої необхідності, повинна бути менш значною, ніж відвернена шкода. Заподіяння шкоди, рівної тій, що могла бути спричинена, або шкоди більшої, не може бути виправдана станом крайньої необхідності. Зокрема не можна рятувати одне благо за рахунок заподіяння шкоди рівноцінному благу. Питання про те, яку шкоду вважати більш значною, а яку менш, є питанням факту й вирішується в кожному конкретному випадку залежно від конкретних обставин справи. В основу оцінки шкоди заподіяної й шкоди відверненої повинні бути покладені як об`єктивний, так і суб`єктивний критерії, проте визначальним має бути об`єктивний критерій.

Отже положеннями КУпАП передбачено можливість звільнення особи від адміністративної відповідальності у випадках, коли вчинені нею дії, які мають ознаки правопорушення і за які КУпАП передбачена відповідальність, вчинені у стані крайньої необхідності.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 21 грудня 2018 року у справі №686/5225/17.

Обов`язковими ознаками крайньої необхідності є вчинення дії: 1) з метою усунення небезпеки, яка загрожує державному або громадському порядку, власності, правам і свободам громадян, установленому порядку управління, 2) якщо ця небезпека за даних обставин не могла бути усунута іншими засобами, 3) якщо заподіяна шкода є менш значною, ніж відвернена шкода.

Матеріалами справи встановлено, що 17 квітня 2023 року о 09.30 год, у смт. Нові Білари Одеської області, Одеського району, БП-20, 34 км. М28, на блок-пості з метою перевірки документів, був зупинений транспортний засіб «Volkswagen Passat» д.н.з. НОМЕР_1 , яким керував ОСОБА_1 , в якого поліцейські виявили ознаки алкогольного сп`яніння та запропонували пройти огляд на стан сп`яніння за допомогою Драгер, на проведення якого він погодився, результат показав 0,81 проміле, з результатами ОСОБА_1 погодився.

Як в апеляційній скарзі, так і на місці зупинки транспортного засобу ОСОБА_1 щиро розкаюється у вчиненому, критично оцінює свою поведінку. Також вказує, що є військовослужбовцем та перебуває на посаді водія-електрика станції перешкод ВРП РРП, що використовується для пошуку, виявлення та придушення, у тому числі ракет та безпілотних літальних апаратів, якими держава-агресор постійно наносить удари по території України.

Також вказує, що 16 квітня 2023 року він мав вихідний, на наступний день не мав можливості оперативно прибути за наказом командира до місця виконання військових обов`язків, іншим шляхом, аніж на власному транспорті, розуміючи, що у разі його відсутності на позиції його військового підрозділу, є безпосередня загроза громадському порядку та життю і здоров`ю громадянам, не зважаючи на вживання напередодні алкогольних напоїв, ОСОБА_1 вимушений був сісти за кермо автомобіля та негайно вирушити на позицію несення військового обов`язку. Тому вважав, що діяв в стані крайньої необхідності, що викликана необхідністю своєчасного виконання бойового розпорядження, пов`язаного з обороною держави від збройної агресії.

На підтвердження зазначеного, до матеріалів справи була долучена копію військового квитка серії НОМЕР_2 , згідно якого ОСОБА_1 дійсно є військовослужбовцем військової частини НОМЕР_3 та перебуває на посаді водія-електрика станції перешкод ВРП РРП.

Апеляційним судом також приймаються до уваги пояснення ОСОБА_2 , які мають важливе значення в даному випадку, оскільки він є командиром ОСОБА_1 , який під час розгляду справи в суді першої інстанції пояснив, що він дійсно надав ОСОБА_1 наказ оперативно прибути до місця виконання військових обов`язків. ОСОБА_2 також наголошував, що військова спеціальність ОСОБА_1 водій-електрик станції перешкод ВРП РРП, є дуже рідкісною та цінною у кожному конкретному військовому формуванні, у зв`язку із чим пошук заміни даного військовослужбовця потребував би значного часу, що могло б привезти до тяжких наслідків, у разі несвоєчасного виконання бойового завдання.

Таким чином, на підставі вище встановлених обставин, враховуючи, що в умовах оголошеного в державі воєнного стану, ОСОБА_1 є військовослужбовцем з рідкісною та цінною спеціальністю - водій-електрик станції перешкод ВРП РРП, що використовується для пошуку, виявлення та придушення, у тому числі ракет та безпілотних літальних апаратів, та який у будь який час доби, не зважаючи на те де він перебуває, за потреби негайно повинен був приступити до своїх безпосередніх військових обов`язків, апеляційний суд вважає за необхідне дії ОСОБА_1 щодо керування транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння (0,81 проміле, що є незначним перевищенням) слід розцінити, як здійснені у стані крайньої необхідності.

Судовий розгляд справ повинен відповідати загальним принципам, а саме: верховенство права, законність, рівність перед законом і судом, повага до людської гідності, забезпечення права на свободу та особисту недоторканість, презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в поданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості, тощо.

Притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише при наявності в її діях складу адміністративного правопорушення, обов`язковими елементами якого є: об`єкт, об`єктивна сторона, суб`єкт, суб`єктивна сторона (вина). Відсутність хоча б одного із вказаних елементів виключає склад правопорушення.

Суд повинен дати оцінку не тільки даним, що додані до протоколу про адміністративне правопорушення, але й доказам, які представлені особою в порядку захисту. Досліджуючи всі наявні докази суд дає їм об`єктивну оцінку з точки зору їх достовірності та степені підтвердження чи спростування обставин, що характеризують діяння особи як правопорушення.

Оцінка доказів, відповідно до ст. 252 КУпАП, відбувається за внутрішнім переконанням особи, що приймає рішення та ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному досліджені всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом та правосвідомістю, а жодний доказ не має наперед встановленої сили.

Таким чином, оскільки ОСОБА_1 вчинені дії, які хоч і містять склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, проте на нього не може бути накладене адміністративне стягнення, оскільки правопорушення було вчинено в стані крайньої необхідності, тобто своїми діями він відвернув настання більшої можливої шкоди життю та здоров`ю громадянам, аніж суспільна небезпека від порушення Правил дорожнього руху України.

На зазначену обставину суд першої інстанції уваги не зверну та всупереч вимогам ст. 18 КУпАП визнав ОСОБА_1 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.130 КУпАП та наклав відповідне стягнення.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю у разі вчинення дії особою в стані крайньої необхідності або необхідної оборони.

Згідно положень ст. 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставі та в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.

За таких обставин, провадження по справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 130 КУпАП, підлягає закриттю на підставі п. 4 ч. 1 ст. 247 КУпАП, який передбачає, що провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю у разі вчинення дії особою в стані крайньої необхідності або необхідної оборони.

У відповідності до п. 2 ч. 8 ст. 294 КУпАП, за наслідками розгляду апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції має право скасувати постанову та закрити провадження у справі.

Керуючись п. 4 ч. 1 ст. 247, ст. 294 КУпАП, Одеський апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Клопотання адвоката Джулая Максима Валерійовича в інтересах ОСОБА_1 про поновлення строку на апеляційне оскарження задовольнити. Поновити строк на апеляційне оскарження постанови Комінтернівського районного суду Одеської області від 15 травня 2023 року.

Апеляційну скаргу адвоката Джулая Максима Валерійовича в інтересах ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Комінтернівського районного суду Одеської області від 15 травня 2023 року скасувати.

Провадження по справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 130 КУпАП закрити на підставі п. 4 ч. 1 ст. 247 КУпАП, у зв`язку із вчинення дій в стані крайньої необхідності.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Одеського апеляційного суду М.М. Драгомерецький