П О С Т А Н О В А

Іменем України

18.07.2023 року м.Львів

Суддя Франківського районного суду м.Львова- Мартинишин М.О., розглянувши адміністративні матеріали про притягнення до адміністративної відповідальності

ОСОБА_1 - ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, не працюючої, проживаючої за адресою: АДРЕСА_1

за ст.122-4 Кодексу України про адміністративне правопорушення

в с т а н о в и в :

Інспектором ВРОМ ДТП УПП у Львівської області ДПП майором поліції Шкурпіта А.Я. 07.05.2023 року складено протокол про адміністративне правопорушення серії ААД №262110 про те, що ОСОБА_1 07.05.2023 року о 20:51 год. на вул. Бойчука у м.Львові керуючи автомобілем «КІА» д.н.з. НОМЕР_1 будучи причетна до ДТП не залишилась на місці пригоди та не повідомила орган чи підрозділ поліції, чим порушила п. 2.10 а,д ПДР України.

Представник ОСОБА_1 адвокат Жиравецький Т.М. у суді вказав, що ОСОБА_1 свою вину у вчиненому правопорушенні, передбаченому ст. 122-4 КУпАП не визнає. Зазначає, що ОСОБА_1 не відчула ані удару, ані будь-яких характерних звуків, що свідчить про те, що їй не було відомо про факт ДТП. На автомобілі «КІА» д.н.з. НОМЕР_1 відсутні характерні пошкодження, які б дозволили підтвердити той факт, що вказаний транспортний засіб при русі заднім ходом здійснив наїзд на перешкоду, зокрема на автомобіль «Mercedes GLE» д.н.з. НОМЕР_2 , а отже факт настання ДТП спростовується об`єктивними даними. ОСОБА_1 не зупинялася, оскільки в неї були відсутні підстави вважати, що в той момент було скоєне ДТП. ОСОБА_1 не полишала місце ДТП, адже вона не знала про відповідний факт, а полишила вказану адресу, оскільки виїжджала із супермаркету. ОСОБА_1 не мала наміру приховувати факт настання ДТП чи його обставини, оскільки як тільки їй стало відомо про такий факт від працівників поліції, то ОСОБА_1 відразу з`явилася на перший виклик поліції. Отже, поведінка ОСОБА_1 в даному випадку є добросовісною, оскільки остання не знала про факт настання ДТП в той день і час, умислу приховувати ДТП вона не мала, а тому у діях ОСОБА_1 відсутня суб`єктивна сторона складу зазначеного правопорушення, оскільки відсутній умисел на вчинення такого правопорушення, а також мета, яка випливає із пункту 1.10. ПДР України. Тому вважає, що дана обставина не залежали від волі ОСОБА_1 , в її діях був відсутній умисел на залишення місця події, а відтак і відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого ст.122-4 КУпАП. У зв`язку з чим, просив закрити справу відносно ОСОБА_1 .

Допитаний в суді свідок ОСОБА_2 пояснив, що 07.05.2023 року ввечері він з ОСОБА_1 заїхали у супермаркет «АТБ» та залишили машину «КІА» д.н.з. НОМЕР_1 на паркінгу супермаркету. В цей час він перебував поряд із ОСОБА_1 , сидів на передньому пасажирському кріслі. Виїжджаючи із паркінгу заднім ходом він вирішив допомогти ОСОБА_1 , оскільки саме на виїзді був припаркований інший автомобіль, який значно перешкоджав руху. Вийшовши із машини він дав зрозуміти ОСОБА_1 , що потрібно взяти інший радіус повороту та відразу сів назад у машину. Після чого вони виїхали із паркінгу супермаркету. Жодного звуку зіткнення при ДТП він не чув, технічних пошкоджень на автомобілі «КІА» д.н.з. НОМЕР_1 не було. Про факт ДТП йому стало відомо лише після того, коли працівники поліції викликали ОСОБА_1 для складання адміністративного протоколу.

Заслухавши пояснення представника ОСОБА_1 адвоката Жиравецького Т.М., свідка ОСОБА_2 , дослідивши представлені адміністративні матеріали та долучені письмові пояснення, приходжу до висновку, що провадження по адміністративній справі відносно ОСОБА_1 за вчинення правопорушення, передбаченого ст. 122-4 КУпАП слід закрити виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Згідно з ч.1 ст.23 КУпАП адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобігання вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами.

Відповідно до ст. 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності із законом, забезпечення виконання винесеної постанови.

В силу змісту ст. 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Відповідно до положень статті 252 КУпАП орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомісті.

Відповідно до ст. 280 КУпАП, суд при розгляді справи про адміністративне правопорушення, крім іншого, зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративні відповідальності, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно диспозиції ст.122-4 КУпАП, встановлена адміністративна відповідальність за залишення водіями транспортних засобів, іншими учасниками дорожнього руху на порушення встановлених правил місця дорожньо-транспортної пригоди, до якої вони причетні.

Суб`єктивна сторона зазначеного адміністративного правопорушення характеризується лише умисною формою вини особи.

У відповідності з п.1.10 Правил дорожнього руху України, залишення місця дорожньо-транспортної пригоди - це дії учасника дорожньо-транспортної пригоди, спрямовані на приховання факту такої пригоди або обставин її скоєння, які спричинили необхідність проведення поліцейськими заходів щодо встановлення (розшуку) цього учасника та (або) розшуку транспортного засобу.

За змістом ст. 10 КУпАП адміністративне правопорушення вважається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила усвідомлювала протиправний характер свого діяння, передбачала його шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків.

Адміністративне правопорушення визнається вчиненим з необережності, коли особа, яка його вчинила, передбачала можливість настання шкідливих наслідків своєї дії чи бездіяльності, але легковажно розраховувала на їх відвернення або не передбачала можливості настання таких наслідків, хоч повинна була і могла їх передбачити (ч.1 ст.11 КУпАП).

З письмових пояснень захисника Туркас Р.В. від 22.06.2023 року вбачається, що про здійснення ДТП ОСОБА_1 стало відомо від працівників поліції. ОСОБА_1 не бачила та не відчувала удару. Умислу залишати подію в ОСОБА_1 не було.

Згідно відеозапису з камер відеоспостереження супермаркету «АТБ» долученого до протоколу вбачається, що 07.05.2023 року о 20:51 год. за адресою: вул. Бойчука, 38 ОСОБА_1 виїжджала на автомобілі «КІА» д.н.з. НОМЕР_1 із паркінгу даного супермаркету, під час якого рухалась заднім ходом. Для того, щоб пересвідчитись в безпечності маневру пасажир, який їхав разом із нею, вийшов із машини щоб допомогти із розворотом та відразу сів на переднє пасажирське крісло автомобіля. Під час руху заднім ходом жодного звуку зіткнення відчутно не було та з автомобіля «КІА» д.н.з. НОМЕР_1 ніхто не виходив. Після чого водій автомобілі «КІА» д.н.з. НОМЕР_1 та його пасажир поїхали з паркінгу даного супермаркету.

Водночас у справі відсутні будь-які інші докази, крім пояснень ОСОБА_3 від 07.05.2023 року, до яких він самого ДТП та автомобіля, який здійснив пошкодження не бачив та пошкодження згідно схеми місця ДТП від 07.05.2023 року були незначними.

Разом з тим, допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_2 , будучи попередженим про кримінальну відповідальність згідно з ст.384, 385 КК України та будучи приведеним до присяги, дав суду показання, що саме він 07.05.2023 року ввечері він з ОСОБА_1 заїхали у супермаркет «АТБ» та залишили машину «КІА» д.н.з. НОМЕР_1 на паркінгу супермаркету. В цей час він перебував поряд із ОСОБА_1 , сидів на передньому пасажирському кріслі. Виїжджаючи із паркінгу заднім ходом він вирішив допомогти ОСОБА_1 , оскільки саме на виїзді був припаркований інший автомобіль, який значно перешкоджав руху. Вийшовши із машини він дав зрозуміти ОСОБА_1 , що потрібно взяти інший радіус повороту та відразу сів назад у машину. Після чого вони виїхали із паркінгу супермаркету. Жодного звуку зіткнення при ДТП він не чув, технічних пошкоджень на автомобілі «КІА» д.н.з. НОМЕР_1 не було.

Підстав свідку недовіряти не має, оскільки його було попереджено про кримінальну відповідальність за давання завідомо неправдивих показань та такі пояснення узгоджуються з матеріалами справи.

Щодо рапорту працівника поліції, як доказу вини особи, яка притягається до адміністративної відповідальності у вчиненні адміністративного правопорушення суд зазначає, що у ньому викладені обставини вчиненого правопорушення, проте, відповідно до правового висновку, висловленого ВС у постанові від 20 травня 2020 року у справі №524/5741/16а, рапорт працівника поліції не може слугувати однозначним доказом винуватості особи у вчиненні адміністративних правопорушень за відсутності інших належних доказів підтвердження вчинення правопорушення.

Відтак, зважаючи на незначні пошкодження автомобіля «Mercedes GLE» д.н.з. НОМЕР_2 та пояснення свідка ОСОБА_2 та захисника Туркас Р.В. у суді, тому ОСОБА_1 могла не відчути настання такої події, наміру покидати місце дорожньо-транспортної пригоди вона немала.

За таких обставин, вважаю, що в діях ОСОБА_1 відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 122-4 КУпАП, оскільки вона немала умисного наміру залишити місце ДТП, удару вона не відчула. Жодних дій, спрямованих на уникнення відповідальності, ОСОБА_1 не вчиняла.

Отже, за таких обставин вважати протокол складений відносно ОСОБА_1 законним і безперечним доказом не представляється можливим, а оскільки всі сумніви повинні тлумачитись на користь особи, яка притягається до адміністративної відповідальності.

Вищевказані докази суддя оцінює з урахуванням положення ст.252 КУпАП, де, зокрема, зазначено, що орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом та правосвідомістю.

Відповідно до ст. 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом

Стаття ж 62 Конституції України зазначає, що вина особи, яка притягується до відповідальності, має бути доведена належним чином, а не ґрунтуватися на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 22.12.2010 № 23-рп/2010, адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до неї ґрунтується на конституційних принципах і правовій презумпції, в тому числі, і закріпленої в статті 62Конституції України презумпції невинуватості.

Аналогічного роду положення закріплено і у ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, які зводяться до того, що кожен вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Зазначене узгоджується і з практикою Європейського суду з прав людини, що сформульована у п. 43 рішення Європейського суду з прав людини від 14.02.2008 у справі «Кобець проти України» (з відсиланням на п. 282 рішення у справі «Авшар проти Туреччини» (Avsar v. Turkey), згідно яких «доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість обвинуваченого доведено поза розумним сумнівом».

В той же час, у справі «Barbera, Messegu and Jabardo v. Spain» від 06.12.1998 (п. 146) Європейський суд з прав людини встановив, що принцип презумпції невинності вимагає серед іншого, щоб, виконуючи свої обов`язки, судді не починали розгляд справи з упередженої думки, що особа скоїла правопорушення, яке ставиться їй в провину; всі сумніви, щодо її винуватості повинні тлумачитися на користь цієї особи.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях у справах «Тейксейра де Кастро проти Португалії» та «Шабельник проти України» неодноразово зазначав, що допустимість доказів є прерогативою національного права і, за загальним правилом, саме національні суди повноважні оцінювати надані їм докази, а порядок збирання доказів має відповідати передбаченим національним правом вимогам основним правам гарантованих Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод. Тобто, якщо уповноваженим органом не доведено підставність притягнення особи до адміністративної відповідальності, суд не може в ході розгляду справи взяти на себе функції щодо самостійного відшукування доказів винуватості особи, самостійно змінювати, на шкоду особі фабулу, викладену у протоколі про адміністративне правопорушення, яка, по суті, становить виклад обвинувачення у вчиненні певного правопорушення, винуватість у скоєнні якого певною особою має доводитися в суді.

ЄСПЛ у своїх рішеннях указує, що суд вправі обґрунтовувати свої висновки лише доказами, що випливають зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту (рішення Європейського суду з прав людини, справа «Коробов проти України» № 39598/03 від 21.07.2011 року), тобто таких, що не залишать місце сумнівам, оскільки наявність останніх не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом» (рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. the United Kingdom), п. 161, Series A заява № 25).

Стандарт доведення вини «поза розумним сумнівом» означає, що при доведенні винуватості особи не повинно залишатися жодного «розумного сумніву» в цьому, тоді як наявність такого «розумного сумніву» у винуватості особи є підставою для його виправдання. Недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості.

Стаття 284 КУпАП містить вичерпний перелік постанов, які можуть бути прийняті судом за результатом розгляду справи про адміністративне правопорушення - це постанови про накладення адміністративного стягнення; про застосування заходів впливу, передбачених статтею 24-1 КУпАП, та про закриття справи.

У відповідності до положень п. 1 ч. 1 ст. 247 КпАП України, провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за таких обставин: відсутність події і складу адміністративного правопорушення.

Виходячи з наведеного, з урахуванням вимог п.1 ч.1 ст.247 КУпАП, вважаю, що порушене відносно ОСОБА_1 провадження в справі про адміністративні правопорушення підлягає закриттю за відсутності складу адміністративного правопорушення.

Керуючись ст. ст. 7, 9, 251, 221, 247, 283,284 КУпАП -

п о с т а н о в и в :

провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 закрити на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст.122-4 КУпАП.

На постанову про адміністративне правопорушення може бути подано скаргу протягом десяти днів з дня її винесення до Львівського апеляційного суду через районний суд.

Суддя Мартинишин М.О.