Справа № 372/2582/23
Провадження № 3-961/23
П О С Т А Н О В А

Іменем України

14 липня 2023 року Суддя Обухівського районного суду Київської області Кравченко М.В.

при секретарі Сікорській М.А.,

за участю прокурора Липка Д.О.

захисника Коваленко К.В.,

особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 ,

розглянувши матеріали, що надійшли від Управління стратегічних розслідувань в Київській області Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України про притягнення до адміністративної відповідальності :

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Єнакієве Донецької області, громадянина України, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , який працює директором фермерського господарства «Агроперспектива-РС», депатута Української міської ради Обухівського району Київської області, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ,

по ч. 2 ст. 172-7 Кодексу України про адміністративні правопорушення,

В С Т А Н О В И В:

Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення № 1664 від 06.06.2023 року ОСОБА_1 , будучи депутатом Української міської ради Обухівського району Київської області восьмого скликання (далі - депутат), особою, уповноваженою на виконання функцій місцевого самоврядування, та відповідно до підпункту «б» пункту 1 частини першої статті 3 Закону України «Про запобігання корупції» (далі - Закон) суб`єктом відповідальності за правопорушення, пов`язані з корупцією, в порушення вимог частини першої статті 35-1 Закону, не вжив заходів щодо недопущення виникнення конфлікту інтересів та прийняв рішення в умовах реального конфлікту інтересів, а саме: проголосував «за» на 22-й сесії Української міської ради VIII скликання стосовно прийняття рішення по питанню № 17.27 Порядку денного «Про надання дозволу Фермерському господарству «Агроперспектива-РС» на розроблення технічної документації із землеустрою інвентаризації земель для ведення товарного сільськогосподарського виробництва за межами села Щербанівка Обухівського району Київської області орієнтовною загальною площею 1,7 га», перебуваючи при цьому бенефіціарним власником та директором цього ж фермерського господарства, чим вчинив адміністративне правопорушення, пов`язане з корупцією, відповідальність за вчинення якого передбачена частиною другою статті 172-7 КУпАП.

При складенні протоколу від надання пояснень відмовився.

Під час розгляду справи ОСОБА_1 винним себе не визнав, пояснив, що правопорушення не вчиняв, оскільки в установленому законом порядку повідомив міську раду про можливу наявність у нього конфлікту інтересів, однак його запевнили у відсутності конфлікту інтересів з огляду на відсутність майнового вигоди при вирішенні попереднього питання на сесії, оскільки питання саме щодо виділення земельної ділянки у оренду на сесію ще не виносилось, фактично він виступав інвестором для територіальної ромади і вигоди для себе не отримав, право на землю фермерське господарство не отримувало.

Заслухавши прокурора, особу, яка притягається до адміністративної відповідальності, захисника, суддя прийшов до наступних висновків.

Відповідно до абз. 10 ст. 1 Закону України «Про запобігання корупції» (далі Закону) правопорушення, пов`язане з корупцією - діяння, що не містить ознак корупції, але порушує встановлені цим Законом вимоги, заборони та обмеження, вчинене особою, зазначеною у ч. 1 ст. З цього Закону, за яке законом встановлено кримінальну, адміністративну, дисциплінарну та/або цивільно-правову відповідальність.

У відповідності до ч. 1 ст. 65 Закону за вчинення корупційного або пов`язаного з корупцією правопорушення особи, зазначені в частині першій статті 3 цього Закону, притягаються до кримінальної, адміністративної, цивільно-правової та дисциплінарної відповідальності у встановленому законом порядку.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» - посадовою особою місцевого самоврядування є особа, яка працює в органах місцевого самоврядування, має відповідні посадові повноваження щодо здійснення організаційно-розпорядчих та консультативно-дорадчих функцій і отримує заробітну плату за рахунок місцевого бюджету.

До посадових осіб органу місцевого самоврядування відносять серед інших виборні посади, на які особи обираються територіальною громадою.

ОСОБА_1 як депутат Української міської ради є посадовою особою місцевого самоврядування, що ним визнається і ніким не оспорюється в межах судового розгляду.

Згідно з підпунктом «б» п. 1 ч. 1 ст. З Закону суб`єктами, на яких поширюється дія цього Закону, є особи уповноважені на виконання функцій держави або місцевого самоврядування.

Відповідно до ч. 2 ст. 12 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» на посадових осіб місцевого самоврядування поширюються вимоги та обмеження, встановлені Законом.

Отже, ОСОБА_1 , будучи посадовою особою місцевого самоврядування, є суб`єктом, на якого поширюється дія Закону та є суб`єктом відповідальності за вчинення правопорушень, пов`язаних з корупцією.

При вирішенні питання про наявність інших складових складу адміністративного правопорушення слід прийняти до уваги наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 28 Закону особи, зазначені у пунктах 1 і 2 ч. 1 ст. З цього Закону зобов`язані: 1) вживати заходів щодо недопущення виникнення реального, потенційного конфлікту інтересів; 2) повідомляти не пізніше наступного робочого дня з моменту, коли особа дізналася чи повинна була дізнатися про наявність у неї реального чи потенційного конфлікту інтересів безпосереднього керівника, а у випадку перебування особи на посаді, яка не передбачає наявності у неї безпосереднього керівника, або в колегіальному органі - Національне агентство чи інший визначений законом орган або колегіальний орган, під час виконання повноважень у якому виник конфлікт інтересів, відповідно; 3) не вчиняти дій та не приймати рішень в умовах реального конфлікту інтересів; 4) вжити заходів щодо врегулювання реального чи потенційного конфлікту інтересів.

Реальний конфлікт інтересів, відповідно до абз. 12 ч. 1 ст. 1 Закону, це - суперечність між приватним інтересом особи та її службовими чи представницькими повноваженнями, що впливає на об`єктивність або неупередженість прийняття рішень, або на вчинення чи не вчинення дій під час виконання зазначених повноважень.

Відповідно до п. 11 ч. 1 ст. 1 Закону, приватний інтерес - будь-який майновий чи немайновий інтерес особи, у тому числі зумовлений особистими, сімейними, дружніми чи іншими позаслужбовими стосунками з фізичними чи юридичними особами, у тому числі ті, що виникають у зв`язку з членством або діяльністю в громадських, політичних, релігійних чи інших організаціях.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 28 Закону особи, зазначені у пунктах 1, 2 ч. 1 ст. З цього Закону, зобов`язані повідомляти не пізніше наступного робочого дня з моменту, коли особа дізналася чи повинна була дізнатися про наявність у неї реального чи потенційного конфлікту інтересів, безпосереднього керівника, а у випадку перебування особи на посаді, яка не передбачає у неї безпосереднього керівника, або у колегіальному органі - Національне агентство чи інший визначений законом орган або колегіальний орган, під час виконання повноважень у якому виник конфлікт інтересів, відповідно.

На підтвердження факту вчинення ОСОБА_1 інкримінованих йому діянь до протоколу додано певні письмові докази, достовірність яких поставлена під сумнів стороною захисту, на пропозицію надати для огляду оригінали для звірки із матеріалами справи прокурор відмовився, тому справу слід вирішувати на підставі поданих судді доказів та із надання правової оцінки доводам щодо їх належності та допустимості.

До протоколу додано ксерокопія копії протоколу № 22 двадцять другої сесії Української міської ради УІІ скликання від 10 листопада 2022 року (а.с.13-41), яка належним чином не оформлена і не посвідчена. Так, аналіз оформлення письмового доказу дає достатні підставі для висновку про те, що вказана ксерокопія виготовлена із копії, аркуші якої містять відтиск штампу із надписом: «Згідно з оригіналом секретар ради ОСОБА_2 », а також підпис певної особи, однак у такому посвідчу вальному написі не вбачається достатньо відомостей для ідентифікації особи, яка посвідчила справжність копії із оригіналом та послідуючої перевірки її повноважень на вчинення подібних дій, зокрема відсутні відомості про орган місцевого самоврядування чи інший орган (яка саме рада тощо), в якому займає посаду така посадова особа. Відсутні також відтиски печатки юридичної особи чи іншого органу, які б надавали документу статус офіційних. Відсутня дата посвідчення копії документа. Копія протоколу не прошита, не пронумерована і не скріплена печаткою. Сама ж ксерокопія із копії протоколу посвідчена співробітником поліції, але також не прошита, не пронумерована і не скріплена печаткою.

Аркуші паперу із друкованими текстами щодо голосування № 63, рішення двадцять другої сесії Української міської ради УІІ скликання від 10 листопада 2022 року без номеру взагалі не містять будь-яких підписів, печаток, штампів чи посвідчувальних написів, отже взагалі не можуть вважатись офіційними документами та допустимими доказами.

Оформлення вказаних письмових доказів суперечить приписам розділу 11 «Засвідчення копій та витягів службових документів» Правил організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18.06.2015 № 1000/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 22 червня 2015 р. за № 736/27181, з послідуючимми змінами і доповненнями.

Так, відповідно до пункту 8 вказаного розділу Правил, копія набуває юридичної сили лише у разі її засвідчення в установленому порядку. Напис про засвідчення копії скріплюється печаткою установи (без зображення герба) або печаткою структурного підрозділу (служби діловодства, служби кадрів, бухгалтерії тощо) установи (за наявності).

Відповідно до пункту 9 вказаного розділу Правил, сторінки копії документів (за винятком тих, що мають один аркуш) нумеруються і відмітка про засвідчення копії може доповнюватися відміткою «Всього в копії _____ арк.». За рішенням установи або на вимогу установи, якій надається копія документа, допускається засвідчувати копії документів поаркушно.

Вказаним вимогам чинного законодавства надані до суду документи не відповідають.

Джерела походження вказаних письмових доказів та спосіб їх отримання органом, посадова особа якого склала протокол, прокурор не зміг повідомити під час судового розгляду, оригінали пред`явити не зміг.

Інші наявні у справі письмові докази не містять інформації щодо участі особи у голосуванні на сесії міськради та змісту прийнятого внаслідок такого голосування рішення, тому не можуть вважатись належними в аспекті доказування саме факту вчинення інкримінованих діянь ОСОБА_1 .

Зазначені вище недоліки у оформленні письмових доказів свідчать про їх недопустимість і неможливість їх покладення основу судового рішення, а інші докази винуватості особи судді не представлені.

Вважаю, що доводи протоколу не знайшли підтвердження під час судового розгляду справи, оскільки жодним належним і допустимим доказом не підтверджені, а також спростовані наданими під час розгляду справи письмовими доказами.

Так, під реальним конфліктом інтересів, відповідно до примітки 2 ст. 172-7 КУпАП, слід розуміти суперечність між приватним інтересом особи та її службовими чи представницькими повноваженнями, що впливає на об`єктивність або неупередженість прийняття рішень, або на вчинення чи не вчинення дій під час виконання вказаних повноважень.

За змістом ст. 172-7 КУпАП особистий інтерес - це користь, вигода, яка стосується (або цікавить) особи, і які вона бажає отримати для себе особисто або близьких осіб.

Об`єктивна сторона даного правопорушення полягає в бездіяльності особи, яка знала про наявність особистих інтересів чи обставин, які можуть вплинути на об`єктивність або неупередженість прийняття рішень, привести до невиконання або неналежного виконання своїх посадових обов`язків, тому зобов`язана була повідомити про це своєму керівникові, однак не зробила цього.

Суб`єктивна сторона характеризується прямим умислом. Прямим є умисел, якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання (ч. 2 ст. 24 КК України).

Відповідно до пояснень особи, що притягується до адміністративної відповідальності, наданих під час судового розгляду і не спростованих прокурором, які узгоджуються із наявними у справі письмовими доказами він заперечив факт усвідомленого вчинення дій в умовах реального конфлікту інтересів.

Повноваження депутатів місцевої ради визначається Законом України «Про статус депутатів місцевих рад», приписами ч. 2 ст. 2 цього закону встановлено: «Депутат місцевої ради як представник інтересів територіальної громади, виборців свого виборчого округу зобов`язаний виражати і захищати інтереси відповідної територіальної громади та її частини - виборців свого виборчого округу, виконувати їх доручення в межах своїх повноважень, наданих законом, брати активну участь у здійсненні місцевого самоврядування».

Частиною 2 статті 35 Закону України «Про запобігання корупції» передбачені особливості врегулювання конфлікту інтересів, та зазначено, що про конфлікт інтересів такої особи може заявити будь-який інший член відповідного колегіального органу або учасник засідання, якого безпосередньо стосується питання, що розглядається. Заява про конфлікт інтересів члена колегіального органу заноситься в протокол засідання колегіального органу.

З наведеного слідує, що органи ради формуються через нормативне закріплення їх повноважень. Рішення ухвалюються колегіально шляхом голосування через відкрите публічне обговорення.

З моменту, коли особи, зазначені у п. 1, 2 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про запобігання корупції», дізналися чи повинні були дізнатися про наявність у них реального чи потенційного конфлікту інтересів, вони зобов`язані повідомити не пізніше наступного робочого дня безпосереднього керівника, а якщо особа перебуває на посаді, яка не передбачає наявності у неї безпосереднього керівника, або в колегіальному органі Національне агентство чи інший визначений законом орган або колегіальний орган, під час виконання повноважень, у якому виник конфлікт інтересів, відповідно.

При цьому за частиною першою ст. 35 Закону правила врегулювання конфлікту інтересів в діяльності Президента України, народних депутатів України, членів Кабінету Міністрів України, керівників центральних органів виконавчої влади, які не входять до складу Кабінету Міністрів України, суддів, суддів Конституційного Суду України, голів, заступників голів обласних та районних рад, міських, сільських, селищних голів, секретарів міських, сільських, селищних рад, депутатів місцевих рад визначаються законами, які регулюють статус відповідних осіб та засади організації відповідних органів.

За частиною другою статті 35 Закону член колегіального органу, у разі виникнення у нього реального чи потенційного конфлікту інтересів, не має права брати участь у прийнятті рішення цим органом, а його заява про конфлікт інтересів заноситься в протокол засідання колегіального органу.

Отже, в ситуації потенційного чи реального конфлікту інтересів особи, уповноважені на виконання функцій місцевого самоврядування, можуть брати участь у розгляді, підготовці, прийнятті рішень відповідною радою за сукупності таких умов:

- особа самостійно заявляє про конфлікт інтересів публічно (про що вноситься відповідний запис до протоколу засідання ради);

- оголошення про конфлікт інтересів здійснюється під час засідання ради, до початку розгляду питання, у вирішенні якого є приватний інтерес.

Оскільки, Закон України «Про місцеве самоврядування в Україні» не містить спеціальних правил щодо запобігання чи врегулювання конфлікту інтересів щодо цих форм реалізації повноважень особами, уповноваженими на виконання функцій місцевого самоврядування, слід керуватись загальними правилами, встановленими частиною другою статті 35 Закону, відповідно до якої у разі виникнення реального чи потенційного конфлікту інтересів у особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, прирівняної до неї особи, яка входить до складу колегіального органу (комітету, комісії, колегії тощо), вона не має права брати участь у прийнятті рішення цим органом.

В рішенні Конституційного Суду України від 06.10.2010 року (справа №і- 27/2010 про корупційні правопорушення та введення в дію антикорупційних законів) суд звернув увагу, що у ратифікованих Україною конвенціях, які є частиною національного законодавства, корупційна діяльність безпосередньо пов`язується з корисливими діями (бездіяльністю) посадової особи при виконанні покладених на неї службових обов`язків.

Під час розгляду справи стороною захисту спростовано посилання протоколу щодо вчинення ОСОБА_1 діянь, які б вказували на наявність об`єктивної сторони адміністративного правопорушення, а іншою стороною прокурором факт вчинення таких діянь не підтверджено належними і допустими доказами.

При оцінці поданих до суду доказів слід прийняти до уваги наступне.

Відповідно до ч. 2 ст.7 КУпАП провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Згідно ст. 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди України при розгляді справ застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.

Відповідно до практики ЄСПЛ, справи про адміністративні правопорушення є кримінальним для цілей застосування Конвенції (див. рішення у справах «Езтюрк проти Німеччини» (Ozturk v. Germany), від 21 лютого 1984 року, пп. 52-54, Series A № 73; «Лауко проти Словаччини» (Lauko v. Slovakia), 2 вересня 1998 року, пп. 56-59, Reports of Judgments and Decisions 1998-VI; та ухвалу щодо прийнятності у справі «Рибка проти України» (Rybka v. Ukraine), заява № 10544/03, від 17 листопада 2009 року). Той факт, що стягнення, застосоване до заявниці судом,- штраф - було згодом замінено на зауваження, не може позбавити правопорушення, про яке йдеться, притаманного йому кримінального характеру (Справа Лучіанінова проти України).

Отже, розглядаючи справу з притягнення до адміністративної відповідальності, слід забезпечити гарантії і принципи законності щодо особи, яка притягається до відповідальності.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 20.09.2016 року у справі «Карелін проти Росії» щодо визнання порушення статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод в частині неупередженості суду через відсутність сторони звинувачення у справі про адміністративне правопорушення, а також з огляду на повноваження прокурора, визначені статтею 250 КУпАП, було забезпечено участь у розгляді справи прокурора як сторони обвинувачення.

Європейський суд з прав людини неодноразово звертав увагу на недосконалість чинного законодавства України і необхідність дотримуватися принципу правової визначеності. Вказане ЄСПЛ зокрема висловлює у рішеннях «Єлоєв проти України» від 06 листопада 2008 року, «Фельдман проти України» від 08 квітня 2010 року, «Харченко проти України» від 10 лютого 2011 року, тощо.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України» визначено концепцію якості закону, з вимогою, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні. Відсутність в національному законодавстві необхідної чіткості та точності, які передбачали можливість різного тлумачення такого питання, порушує вимогу «якості закону». В разі, коли національне законодавство припустило неоднозначне або множинне тлумачення прав та обов`язків осіб, національні органи зобов`язані застосовувати найбільш сприятливий для осіб підхід. Тобто вирішення колізій у законодавстві завжди тлумачиться на користь особи.

Оскільки Кодекс України про адміністративні правопорушення не містить норм, які б врегульовали питання належності і допустимості доказів, а, як зазначено вище, окремі процесуальні питання у цій справі можуть вирішуватись із застосування аналогії закону, є доцільним застосувати при оцінці допустимості доказів приписи глави 4 Кримінального процесуального кодексу України.

Відповідно до статті 84 КПК України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Згідно ч.1 ст.99 КПК України документом є спеціально створений з метою збереження інформації матеріальний об`єкт, який містить зафіксовані за допомогою письмових знаків, звуку, зображення тощо відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

Згідно ч.3 ст.99 КПК України сторона кримінального провадження, потерпілий, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, зобов`язані надати суду оригінал документа. Оригіналом документа є сам документ, а оригіналом електронного документа - його відображення, якому надається таке ж значення, як документу.

До протоколу про адміністративне правопорушення не було додано жодного оригіналу документа, а фактично подані ксерокопії є ксерокопіями інших копій без належного оформлення, однак не містять достатніх ідентифікуючих відомостей, зокрема про те, що цей документ є саме копією, про особу, яка посвідчила справжність копії, підпис такої особи, печатку тощо.

Під час розгляду справи прокурором також не подано жодного оригіналу письмового доказу, також він не зміг пояснити джерела здобуття наявних у справі копій, походження представлених документів, чим не зміг усунути сумніви у їх допустимості.

Враховуючи викладене, вважаю, що під час направлення протоколу до суду та під час судового розгляду не було представлено достатньо належних і допустимих доказів винуватості особи у скоєнні інкримінованого адміністративного правопорушення.

Оцінюючи окремі посилання протоколу та додаткові аргументи прокурора під час судового розгляду слід також прийняти до уваги наступне.

Відповідно до ст.9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадянина, встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Адміністративне правопорушення визнається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків, що визначено ст. 10 КУпАП.

Згідно зі ст.1 ЗУ «Про запобігання корупції» під корупційним правопорушенням розуміється діяння, що містить ознаки корупції, вчинене особою, зазначеною у частині першій ст. 3 цього Закону, за яке законом встановлено кримінальну, дисциплінарну та /або цивільно-правову відповідальність. Відповідно до п. 9 ст.1 ЗУ «Про запобігання корупції» правопорушення повязане з корупцією - це діяння, що не містить ознак корупції, але порушує встановлені цим Законом вимоги, заборони та обмеження, вчинене особою, зазначеною у ч. 1 ст. 3 Закону, за яке Законом встановлено кримінальну, адміністративну, дисциплінарну чи цивільно-правову відповідальність.

Кодекс України про адміністративне правопорушення визначає, що адміністративне правопорушення по своїм субєктивним властивостям - діяння чи бездіяльність, вчинені з певною ціллю і з певних мотивів. Ці органічно звязані між собою, взаємозалежні форми психічної активності створюють зміст субєктивної сторони правопорушення. Вина це є психічне ставлення особи в формі умислу або необережності до своїх дій і їх наслідкам. Вина - це обовязкова умова адміністративної відповідальності.

Умисел - це відношення пізнавальної можливості і волі суб`єкта до вчиненого ним діяння. Його обовязкові елементи, це повне усвідомлення протиправності скоєного діяння в його юридичних і соціально-побутових особливостях, передбачення антигромадських результатів свого діяння (бездіяльності), бажання або усвідомлене допущення настання вказаних наслідків. Відсутність умислу і необережності засвідчують про випадок - такому збігу життєвих обставин, при яких особа не усвідомлювала і не могла усвідомлювати властивостей вчиненого або не передбачала і не могла передбачати наслідків вчиненого діяння. Випадок і вина - це категорії взаємовиключні, а тому вчинення діяння або бездіяльності випадково не є умовою адміністративної відповідальності.

Суб`єктивну сторону адміністративного правопорушення характеризував ВССУ в своєму листі від 22.05.2017 року № 223-943/0/4-17 наявністю вини у формі прямого чи непрямого умислу під яким ст.10 КУпАП розуміє вчинення адміністративного правопорушення, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків.

Отже, вирішуючи питання про наявність в діях конкретної особи складу адміністративного, корупційного правопорушення, правопорушення повязаного з корупцією, крім іншого, необхідно враховувати наявність суб`єктивної сторони даного правопорушення, яка виходячи із визначення поняття, викладеного в ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання корупції», завжди характеризується умисною формою вини, тобто сутність правопорушення полягає в тому, що особа, яка за законом зобов`язана вчинити певні дії, однак прагне уникнути цього і таким чином досягти певної мети.

Судова палата у кримінальних справах Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, яка у своєму інформаційному листі щодо притягнення до адміністративної відповідальності за окремі правопорушення, пов`язані з корупцією від 22 травня 2017 року, зазначила, що суб`єктивна сторона правопорушення характеризується наявністю вини у формі прямого чи непрямого умислу, вчинення цього діяння через необережність виключає притягнення особи до адміністративної відповідальності.

З пояснень ОСОБА_1 про те, що останній не мав на меті вживати додаткових заходів щодо повідомлення про наявність конфлікту інтересів, адже в силу розуміння закону такі заходи вже вжив шляхом звернення по аналогічному питанню до секретаря ради, після чого прийняв до уваги роз`яснення щодо відсутності конфлікту інтересів, тому переконався у правомірності участі у голосуванні по попереднім питанням, винесеним на голосування земельною комісією, до якої він не входив, при цьому вважав такі дії достатніми для повного виконання вимог чинного законодавства.

Відповідно до ст.10 КУпАП адміністративне правопорушення визнається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків.

Таким чином, для притягнення до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 172-7 КУпАП необхідно встановити той факт, що ОСОБА_1 усвідомлював суспільну небезпечність невжиття передбачених протоколом заходів щодо запобігання корупції, передбачав негативні наслідки та бажав настання таких наслідків, або байдуже ставився до їх настання чи свідомо допускав їх настання.

Проте, матеріали справи про адміністративне правопорушення не містять жодних даних про форму вини останнього, про наявність прямого умислу на вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 172-7 КУпАП, та не містять жодних доказів на підтвердження такого умислу.

Вина особи, яка притягається до відповідальності, має бути доведена належними і достатніми доказами, а не ґрунтуватись на припущеннях, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь (ст.62 Конституції України).

В силу принципу презумпції невинуватості, діючого в праві, всі сумніви у винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості. Всі факти встановлені судом у сукупності викликають сумніви щодо факту самого правопорушення та законності його фіксації. Рішення суб`єкта владних повноважень повинно бути законним і обґрунтованим і не може базуватись на припущеннях та неперевірених фактах.

Враховуючи усі обставини, викладені вище, слід вважати недоведеним наявність в діях особи суб`єктивної сторони (вини у формі умислу) адміністративного правопорушення та негативні наслідки таких дій.

За нормою ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, який визначає людину, її права та свободи найвищою цінністю в державі, що обумовлює можливість обмеження її прав та свобод лише при неухильному дотриманні законодавства України та лише за наявності вини.

Тобто особа може бути притягнута до адміністративної відповідальності лише у тому разі, якщо її вину у вчиненні правопорушення буде доведено поза розумним сумнівом, на підставі належних та допустимих доказів із дотриманням встановленої законом процедури.

Відповідно до п.43 рішення Європейського суду з прав людини від 14 лютого 2008 року у справі «Кобець проти України» (з відсиланням на первісне визначення цього принципу у справі «Авшар проти Туреччини» (Avsar v. Turkey), п.282) доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість особи доведено поза розумним сумнівом.

Вважаю, що у цій справі винуватість ОСОБА_1 не було доведено з дотриманням критерію «поза розумним сумнівом».

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 247 КУпАП провадження у справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочате, а розпочате підлягає закриттю в разі відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

Таким чином, в діях депутата Української міської ради ОСОБА_1 не встановлено складу інкримінованого йому адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 172-7 КУпАП.

Доводи захисту про наявність підстав для закриття провадження за закінченням строків притягнення до адміністративної відповідальності, хоч і є небезпідставними, однак правова оцінка таким обставинам не надається, оскільки під час розгляду справи не встановлено саме склад правопорушення та винуватість у його скоєнні особи, що притягується до адміністративної відповідальністі, тому закриття провадження із нереабілітуючих підстав погіршить становище особи.

Доводи захисту про істотні порушення права на захист слід визнати обґрунтованими, оскільки під час судового розгляду стороною захисту надано вручену ОСОБА_1 працівником поліції копію протоколу № 1664 від 06.06.2023 року, який за змістом відмінний від наданого на розгляд суду протоколу із такими ж реквізитами, зокрема містить інформацію про інший предмет доказування, інші діяння, стосується іншого рішення сесії міськради. Інші порушення прав не є істотними і не впливають на можливість вирішення справи по суті.

За таких обставин за відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення провадження по справі слід закрити на підставі п.1 ч.1 ст. 247 КУпАП.

На підставі сукупності досліджених доказів, керуючись ст.ст. 38, 172-7, 247, 283, 284 Кодексу України про адміністративні правопорушення, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за частиною 2 статті 172-7 Кодексу України про адміністративні правопорушення, закрити у зв`язку із відсутністю складу адміністративного правопорушення.

Постанова судді у справах про адміністративне правопорушення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Постанова може бути оскаржена особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником протягом десяти днів з дня винесення постанови до Київського апеляційного суду через Обухівський районний суд Київської області.

Суддя М.В.Кравченко