КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у суді першої інстанції: Єросова І.Ю.
Апеляційне провадження № 33/824/3451/2023
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі судді судової палати з розгляду цивільних справ Мережко М.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Білінський Богдан Петрович, на постанову Святошинського районного суду м. Києва від 13 червня 2023 року щодо притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності на підставі ч. 1 ст. 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення,

ВСТАНОВИВ:

Постановою Святошинського районного суду м. Києва від 13 червня 2023 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 170 грн.

На вказану постанову ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. У апеляційній скарзі просить постанову скасувати та закрити провадження у справі за відсутністю події та складу адміністративного правопорушення.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не встановив фактичні обставини справи, прийняв постанову про притягнення до адміністративної відповідальності за відсутності доказів вчинення правопорушення. А відтак, апелянт вважає, що провадження у справі має бути закрите за відсутністю події та складу адміністративного правопорушення у його діях.

В судове засідання до Київського апеляційного суду з`явились ОСОБА_1 та його представник - адвокат Білінський Б.П., які підтримали апеляційну скаргу, просили її задовольнити із викладених підстав, та ОСОБА_2 яка заперечувала проти доводів апеляційної скарги, вказувала, що ОСОБА_1 вчинив щодо неї правопорушення, тому постанова суду першої інстанції є законною та не підлягає скасуванню.

Перевіривши матеріали справи та вивчивши доводи апеляційної скарги, вважаю апеляційну скаргу такою, що підлягає задоволенню з таких підстав.

Статтями 251, 280 КУпАП визначено фактичні дані, обставини на основі яких, у визначеному законом порядку, орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення.

Диспозиція ч.1 ст. 173-2 КУпАП визначає, що вчинення насильства в сім`ї, - умисне вчинення будь-яких дій фізичного, психологічного чи економічного характеру (застосування фізичного насильства, що не завдало фізичного болю і не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи чи переслідування, позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна або коштів, на які потерпілий має передбачене законом право, тощо), внаслідок чого могла бути чи була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого, а так само невиконання захисного припису особою, стосовно якої він винесений, непроходження корекційної програми особою, яка вчинила насильство в сім`ї.

Об`єктивна сторона даного правопорушення виражається в умисному вчиненні будь-яких дій фізичного, психологічного чи економічного характеру (застосування фізичного насильства, що не завдало фізичного болю і не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи чи переслідування, позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна або коштів, на які потерпілий має передбачене законом право, тощо), внаслідок чого могла бути чи була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого, а так само невиконанні захисного припису особою, стосовно якої він винесений, непроходженні корекційної програми особою, яка вчинила насильство в сім`ї (матеріальний склад).

Відповідно до Закону України "Про попередження насильства в сім`ї" насильство в сім`ї - це будь-які умисні дії фізичного, сексуального, психологічного чи економічного спрямування одного члена сім`ї стосовно іншого члена сім`ї, якщо ці дії порушують конституційні права і свободи члена сім`ї як людини та громадянина і наносять йому моральну шкоду, шкоду його фізичному чи психічному здоров`ю.

Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» від 07.12.2017 року (далі Закон) визначає, що предметом регулювання цього Закону є правовідносини, що виникають у процесі запобігання та протидії домашньому насильству.

Згідно ст. 3 Закону дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання поширюється на таких осіб: подружжя; колишнє подружжя; мати (батько) або діти одного з подружжя (колишнього подружжя) та інший з подружжя (колишнього подружжя); особи, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у шлюбі між собою, їхні батьки та діти; особи, які мають спільну дитину (дітей); батьки (мати, батько) і дитина (діти); та ін.

Відповідно до ЗУ «Про запобігання та протидію домашньому насильству» під психологічним насильством слід розуміти словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Під психологічним насильством слід розуміти словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Як видно із протоколу про адміністративне правопорушення серії ВАВ №259793 від 02.06.2023 р. ОСОБА_1 02.06.2023 р. близько 04:00 год. за адресою: АДРЕСА_1 вчинив домашнє насильство психологічного характеру, а саме ображав, погрожував, забирав телефон колишньої дружини - ОСОБА_2 .

Ухвалюючи судове рішення про визнання ОСОБА_1 винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 173-2 КУпАП, суд першої інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_1 вчинив щодо ОСОБА_2 втручання колишнього чоловіка в особисте і сімейне життя колишньої дружини і це є однією із форм психологічного насильства, оскільки такі дії викликали у потерпілої емоційну невпевненість, нездатність захистити себе, що пов`язано із перевагою сил, та таким чином завдали шкоди її психічному здоров`ю.

Однак, суд апеляційної інстанції не погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Так, із наявних у матеріалах справи доказів та пояснень учасників справи вбачається, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 склались неприязні відносини, пов`язані із розірванням шлюбу та вирішенням питань щодо виховання спільних дітей. Сторони у судовому засіданні підтвердили суду, що 02 червня 2023 року між ними виникла побутова сварка. Разом з цим, у матеріалах справи відсутні достатні докази на підтвердження того, що ОСОБА_1 02 червня 2023 року вчинив щодо ОСОБА_2 дії, що підпадають під визначення «психологічне насильство».

Беручи до уваги досліджені судом докази, суд не вбачає події та складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст.173-2 КУпАП, оскільки будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження даних обставин суду не надано.

Як визначено пунктом 43 рішення Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ) від 14 лютого 2008 року у справі «Кобець проти України» (з відсиланням на первісне визначення цього принципу у справі «Авшар проти Туреччини» (Avsar v. Turkey, п. 282) доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість особи доведено поза розумним сумнівом.

Згідно ст. 62 Конституції України усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

З урахуванням наведеного, апеляційна скарга підлягає задоволенню, постанова Святошинського районного суду м. Києва від 13 червня 2023 року щодо притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності на підставі ст.173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення - скасуванню, а провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП - закриттю за відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст.173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

На підставі викладеного та керуючись ст. 294 КУпАП, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Білінський Богдан Петрович, - задовольнити.

Постанову Святошинського районного суду м. Києва від 13 червня 2023 року - скасувати. Провадження у справі закрити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя Київського

апеляційного суду М.В. Мережко