справа № 631/643/23
провадження № 3/631/474/23
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 грудня 2023 року селище міського типу Нова Водолага

Суддя Нововодолазького районного суду Харківської області Мащенко С. В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 1 приміщення суду матеріали про притягнення до адміністративної відповідальності:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки села Касумкент Сулейман-Стальського району Республіки Дагестан, громадянки України (паспорт серії НОМЕР_1 , виданий 22.10.2008 року Нововодолазьким РВ УМВС України в Харківській області),

з реєстраційним номером облікової картки платника податків НОМЕР_2 ,

яка зареєстрована фізичною особою-підприємцем,

зареєстрована та проживає за адресом:

АДРЕСА_1 ;

за вчинення правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 164 Кодексу України про адміністративні правопорушення, -

в с т а н о в и в:

В провадження Нововодолазького районного суду Харківської області надійшов матеріал про адміністративне правопорушення, складений відносно ОСОБА_1 за вчинення нею правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 164 Кодексу України про адміністративні правопорушення, що зареєстрований за вхідним № 2548/23-вх від 16.05.2023 року, внесений до автоматизованої системи документообігу суду та переданий судді, обраному шляхом автоматизованого розподілу, для розгляду по суті (а. с. 1, 27).

Як убачається з протоколу про адміністративне правопорушення (серії ВАБ № 153080), складеного 07.05.2023 року інспектором СРПП відділення поліції № 3 ХРУП № 1 Головного управління Національної поліції Харківської області старшим лейтенантом поліції Полтавською І. В., 07.05.2023 року ФОП ОСОБА_1 , знаходячись в магазині «Венера», який розташований на АДРЕСА_1 , здійснила проведення господарської діяльності без державної реєстрації як суб`єкта господарювання без отримання ліцензії на проведення виду господарської діяльності, чим порушила порядок провадження господарської діяльності, за що передбачена відповідальність частиною 1 статті 164 Кодексу України про адміністративні правопорушення (а. с. 3).

Правопорушник ОСОБА_1 до судді не з`явилася, про дату, час і місце розгляду справи неодноразово повідомлялась належним чином, про причини своєї неявки суддю не повідомила, заяв про відкладення або про розгляд справи за її відсутності не надала.

Від представника ОСОБА_1 адвоката Керімова А. З., який діє за ордером (серії АХ № 1140495), виданим 02.08.2023 року на підставі договору про надання правової допомоги № 22/07 від 22.07.2023 року, надійшло клопотання про повернення матеріалів на доопрацювання, яке зареєстроване за вхідним № 4068/23 від 02.08.2023 року, посилаючись на те, що в протоколі не зазначено частину статті, за якою ОСОБА_1 слід піддати адміністративній відповідальності. На підтвердження цього факту, за вхідним № 4069/23-вх від 02.08.2023 року захисником було направлено клопотання про долучення копії протоколу до матеріалів справи.

Відповідно до частини 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», українські суди при вирішенні справ застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Ратифікуючи Конвенцію, Україна взяла на себе обов`язки гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку.

Поняття справедливого судового розгляду передбачає можливість для особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, бути присутнім на засіданні. Ця можливість випливає із об`єкта і цілі статті 6 Конвенції, оскільки здійснення прав, гарантованих статтею 6 Конвенції, передбачає можливість вказаної особи бути вислуханою, а також необхідність перевірити точність її тверджень і співставити їх з матеріалами судової справи.

Разом з тим, керуючись практикою Європейського суду з прав людини, суд виходить з того, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції в праві встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух.

З цього приводу прецедентним є рішення Європейського суду з прав людини у справі «Круз проти Польщі» від 19 червня 2001 року (заява № 28249/95), в якому зазначено, що право на суд не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

Крім того, Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року (заява №3236/03) вказує, що сторони у розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

З аналізу зазначених норм Конвенції та практики Європейського суду з прав людини вбачається, що питання про порушення статті 17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції принцип неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом та потребою з боку держави регулювання доступу до суду.

Положеннями статті 277 Кодексу України про адміністративні правопорушення передбачено п`ятнадцятиденний строк розгляду справ про адміністративні правопорушення, при цьому частина 6 статті 38 вищевказаного нормативно-правового акту визначає кінцевий строк притягнення до адміністративної відповідальності, який становить три місяці з дня вчинення правопорушення.

Таким чином, суддя вважає за можливе розглянути справу за відсутності особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, оскільки затягування розгляду справи нівелює завдання Кодексу України про адміністративні правопорушення, яким є охорона конституційного ладу України, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції, законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством (стаття 1 Кодексу України про адміністративні правопорушення).

Тим більше, що стаття 268 Кодексу України про адміністративні правопорушення не містить імперативної заборони щодо розгляду справи про адміністративне правопорушення за частиною 1 статті 164 Кодексу України про адміністративні правопорушення за відсутності особи, яка притягується до адміністративної відповідальності.

Ретельно та безпосередньо дослідивши матеріали справи про адміністративне правопорушення, зокрема, протокол про адміністративне правопорушення та додані до нього письмові докази, суддя убачає наступне.

Так, процедура оформлення уповноваженими особами протоколів про адміністративне правопорушення визначена Кодексом України про адміністративні правопорушення, а особами, які є працівниками відповідних органів Національної поліції України - ще й Інструкцією з оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення в органах поліції, затвердженої Наказом Міністерства Внутрішніх Справ № 1376 від 06.11.2015 року (із змінами та доповненнями).

При цьому зазначений наказ прийнятий, як чітко обумовлено його преамбулою, саме з метою дотримання законності при здійсненні провадження у справах про адміністративні правопорушення, а також приведення нормативно-правових актів у відповідність до законодавства, яке регулює діяльність Національної поліції.

Слід зауважити, що протокол про адміністративне правопорушення є процесуальним документом, який офіційно засвідчує факт вчинення особою, яка притягується до адміністративної відповідальності, неправомірних дій, та фіксує закінчення діяльності компетентних осіб щодо збирання, оцінки та перевірки доказів. Тобто протокол є, начебто й скоріше за все, з огляду на практику Європейського суду з прав людини, звинувачувальним документом.

Відповідно до приписів статті 251 Кодексу України про адміністративне правопорушення доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами. Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Обґрунтовуючи наявність підстав задля притягнення правопорушника до відповідальності інспектором СРПП відділення поліції № 3 ХРУП № 1 Головного управління Національної поліції Харківської області старшим лейтенантом поліції ОСОБА_2 , надано наступні докази факту вчинення адміністративного діяння, з яких суддя убачає таке.

Відповідно до довідки про результати розгляду повідомлення невідомого, складеної 07.05.2023 року інспектором СРПП відділення поліції № 3 ХРУП № 1 Головного управління Національної поліції Харківської областістаршим лейтенантом поліції Полтавською І., погодженої начальником СРПП відділення поліції № 3 Харківського РУП № 1 Головного управління Національної поліції в Харківській області майором поліції Сергієм Глуздієм, на ім`я начальника відділення поліції № 3 Харківського РУП № 1 Головного управління Національної поліції в Харківській області підполковника поліції Глущенка А., було зібрано матеріали та складений протокол про адміністративне правопорушення, передбачене частиною 1 статті 164 Кодексу України про адміністративні правопорушення, відносно ОСОБА_1 (а. с. 25).

Як убачається з рапорту старшого інспектора - чергового ЧЧ відділення поліції № 3 Харківського РУП № 1 Головного управління Національної поліції в Харківській області капітана поліції Почтаря О., зареєстрованого 07.05.2023 року під № 820 в інформаційно-телекомунікаційній системі «Інформаційний портал Національної поліції України» (журнал єдиного обліку), останній доповів начальникові відділення підполковнику поліції Глущенку Аркадію про те, що 07.05.2023 року о 10 годині 22 хвилин зі служби 102 надійшло повідомлення ОСОБА_3 (працівник СБУ),- щодо торгівлі ФОП ОСОБА_1 алкогольними напоями та тютюновими виробами, некоректної роботи ІПНП (а. с. 2).

ОСОБА_1 від надання будь яких письмових пояснень по справі під час оформлення матеріалів відмовилась, посилаючись на приписи статті 63 Конституції України (а. с. 4).

З письмових пояснень ОСОБА_4 від 07.05.2023 року, убачається що він проживає за адресом: АДРЕСА_1 , та того дня близько 10 години 00 хвилин зайшов до магазину « ІНФОРМАЦІЯ_2 », який розташований за адресом: АДРЕСА_1 , де у продавця придбав дві пачки цигарок «Мальборо» без акцизних марок, по 55,00 гривень за пачку, загальна вартість придбаного становить 110,00 гривень. На виході з магазину мене зупинили працівники Служби безпеки України та спитали, де я придбав цигарки без акцизних марок, я відповів, що в магазині. Після чого, разом з працівниками СБУ він прослідував до магазину, де на прилавку показав на дані цигарки. Чому зазначені цигарки без акцизних марок йому не відомо, також не відомо про наявність ліцензії у продавця на продаж тютюнових виробів (а. с. 6).

Відповідно до пояснень свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , в їх присутності був складений протокол про притягнення реалізатора магазину « ІНФОРМАЦІЯ_2 » за незаконну торгівлю цигарками без акцизних марок (а. с. 6, 7).

Фототаблиця за матеріалом ЄО № 820 від 07.08.2023 року, яка містить в собі фото свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , виписку з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фзичних осіб-підприємців та громадських формувань фізичної особи-підприємця ОСОБА_7 ; свідоцтва про сплату єдиного податку; дубліката довідки про взяття на облік платника податків фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ; ліцензії на право роздрібної торгівлі алкогольними напоями фізичної особи-підприємця ОСОБА_8 ; ліцензії на право роздрібної торгівлі тютюновими виробами фізичної особи-підприємця ОСОБА_8 ; копія паспорту та картки платника податків на ім`я ОСОБА_1 ; фото двох пачок цигарок «Marlboro»; фото прилавку з цигарками (а. с. 88 - 18, 21 - 23).

Як убачається з квитанції про отримання речей і документів, вилучених під час здійснення провадження у справах про адміністративні правопорушення № 124, інспектором СРПП відділення поліції № 3 ХРУП № 1 Головного управління Національної поліції Харківської області старшим лейтенантом поліції Полтавською І. В. 07.05.2023 року об 11 годині 57 хвилин було вилучено 10 пачок цигарок «Marlboro», 64 пачки цигарок «Compliment (blue)», 10 пачок цигарок «Compliment (original)», 30 пачок цигарок «Compliment (red)», вього 114 пачок цигарок без марок акцизного податку, все було запаковано в полімерний пакет синього кольору, опечатаний биркою з підписами всіх учасників адміністративної справи (а. с. 24)

Проте усі докази, які повноважна особа Національної поліції долучає до протоколу про адміністративне правопорушення, слід засвідчувати з урахуванням приписів ДСТУ 4163-2020 (Вимоги до оформлювання документів), прийнятого й затвердженого наказом Державного підприємства «Український науково-дослідний і навчальний центр проблем стандартизації, сертифікації та якості» № 144 від 01.07.2020 року, який, як вказано у пункті 1.1 цього документа, поширюється на організаційно-розпорядчі документи - постанови, розпорядження, накази, положення, рішення, протоколи, акти, листи тощо, створювані в результаті діяльності органів державної влади України, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій та їх об`єднань усіх форм власності.

Так, пункт 5.26 цього нормативно-правового документу зазначає, що відмітку про засвідчення копії документа складають зі слів «Згідно з оригіналом», назви посади, особистого підпису особи, яка засвідчує копію, її власного імені та прізвища, а також дати засвідчення копії.

Аналогічне за своїм змістом правило міститься й у пункті 8 глави 11 розділу ІІ Правил організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях, затверджених Наказом Міністерства юстиції України № 1000/5 від 18.06.2015 року (із змінами та доповненнями), які з огляду на зміст пункту 1 розділу І «Загальні положення» встановлюють єдині вимоги щодо створення управлінських документів і роботи зі службовими документами, а також порядок їх архівного зберігання в державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях незалежно від форм власності , та є нормативно-правовим актом, обов`язковим для виконання всіма установами.

Також, вказаний пункт 8 глави 10 розділу ІІ цих Правил визначає, що копія набуває юридичної сили лише в разі її засвідчення в установленому порядку. Напис про засвідчення копії складається зі слів «Згідно з оригіналом», назви посади, особистого підпису особи, яка засвідчує копію, її ініціалів (ініціалу імені) та прізвища, дати засвідчення копії. Напис про засвідчення копії скріплюється відбитком печатки відповідного структурного підрозділу установи або печатки «Для копій». У випадках, визначених законодавством, копії документів засвідчуються відбитком печатки установи. На лицьовому боці у верхньому правому куті першого аркуша документа проставляється відмітка «Копія» (абзац 6 пункту 5 глави 4 розділу ХІІ Правил).

Зазначені вимоги чинного законодавства України в повній міри особою, яка складала протокол, не виконані.

Наведене унеможливлює суддю з достовірністю встановити, що надані докази відповідають вимогам належності, достовірності та допустимості.

Також, неможна мовити й про достатність наданих доказів, оскільки відповідно до приписів статті 19 Конституції України, прийнятої 28.06.1996 року (Закон України № 254к/96-ВР), органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Тобто, державні органи наділені лише тими повноваженнями і компетенцією, які визначені законом і не можуть на свій розсуд привласнювати повноваження інших державних органів.

Згідно зі змістом пункту 3 частини 1 статті 129 Конституції України, однією із засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Отже, Основний Закон нашої держави не покладає на суд обов`язок збирати докази винуватості чи невинуватості особи, яка притягається до адміністративної відповідальності.

Відповідно до змісту статті 245 Кодексу України про адміністративні правопорушення, одними з завдань провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи та вирішення її в точній відповідності з законом, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

При цьому, частини 1 і 2 статті 7 цього кодифікованого закону України регламентують, що ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених Законом, а провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Для забезпечення однакового і правильного застосування судами загальної юрисдикції положень Кодексу України про адміністративні правопорушення, з метою уникнення неоднозначного тлумачення норм закону в судовій практиці та запобігання помилкам при розгляді справ про адміністративні правопорушення, суди вищих інстанцій неодноразово звертали увагу суддів першої інстанції на те, що при розгляді справ цієї категорії суди повинні забезпечувати своєчасне, всебічне, повне та об`єктивне дослідження всіх обставин, передбачених статтями 247 і 280 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

З`ясовуючи обставини, передбачені статтями 247 і 280 наведеного вище кодексу, суддя враховує, що його стаття 9 визначає адміністративним правопорушенням (проступком) протиправну, винну (умисну або необережну) дію чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Одночасно із цим, статті 10 та 11 цього ж кодифікованого закону роз`яснюють, що адміністративне правопорушення визнається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків, а вчиненим з необережності - коли особа, яка його вчинила, передбачала можливість настання шкідливих наслідків своєї дії чи бездіяльності, але легковажно розраховувала на їх відвернення або не передбачала можливості настання таких наслідків, хоч повинна була і могла їх передбачити.

Отже, вирішуючи питання чи мало місце правопорушення, за яке особа притягується до відповідальності, чи містить її діяння склад адміністративного правопорушення, передбаченого Кодексом України про адміністративні правопорушення, чи належить вона до суб`єктів цього правопорушення та чи є особа винною у його вчиненні, суддя ураховує, що інспектором СРПП відділення поліції № 3 ХРУП № 1 Головного управління Національної поліції Харківської області старшим лейтенантом поліції Полтавською І. В. 07.05.2023 року складено протокол про адміністративне правопорушення (серії ВАБ № 153080) за ознаками адміністративного проступку, передбаченого частиною 1 статті 164 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Зміст вказаної норми права, визначений відповідним кодексом як «Порушення порядку провадження господарської діяльності» та передбачає, що до такого виду відповідальності за частиною 1 наведеної статті 164 притягаються особи за:

-або провадження господарської діяльності без державної реєстрації як суб`єкта господарювання;

-або без подання повідомлення про початок здійснення господарської діяльності, якщо обов`язковість подання такого повідомлення передбачена законом;

-або без отримання ліцензії на провадження виду господарської діяльності, що підлягає ліцензуванню відповідно до закону;

-або у період зупинення дії ліцензії, у разі якщо законодавством не передбачені умови провадження ліцензійної діяльності у період зупинення дії ліцензії;

-або без одержання документа дозвільного характеру, якщо його одержання передбачене законом (крім випадків застосування принципу мовчазної згоди).

Отже, об`єктивна сторона правопорушення, що закидається у провину ОСОБА_1 , полягає у здійсненні господарської діяльності, що містить ознаки підприємницької, без одержання ліцензії на провадження певного виду господарської діяльності, що підлягає ліцензуванню відповідно до закону.

Таким Законом є Закон України «Про ліцензування видів господарської діяльності» № 222-VIII від 02.03.2015 року (зі змінами та доповненнями), який у пункті 7 частини 1 своєї статті 7 обумовлює, що ліцензуванню підлягають виробництво і торгівля спиртом етиловим, коньячним і плодовим та зерновим дистилятом, біоетанолом, алкогольними напоями та тютюновими виробами, рідинами, що використовуються в електронних сигаретах, і пальним, зберігання пального, яка ліцензується відповідно до Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, та пального».

Відтак, об`єктом вказаного адміністративного правопорушення є суспільні відносини у сфері регулювання господарської діяльності, а суб`єктом - в частині здійснення господарської діяльності без ліцензії - лише суб`єкт господарювання.

Частинами 1 і 2 статті 3 Господарського кодексу України № 436-IV від 16.01.2003 року (із змінами та доповненнями) визначено, що під господарською діяльністю розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва - підприємцями.

У відповідності до приписів частини 2 статті 55 наведеного вище кодексу, суб`єктами господарювання є:

1)господарські організації - юридичні особи, створені відповідно до Цивільного кодексу України, державні, комунальні та інші підприємства, створені відповідно до цього Кодексу, а також інші юридичні особи, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані в установленому законом порядку;

2)громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані відповідно до закону як підприємці.

При цьому, згідно із роз`ясненням, що міститься у статті 42 Господарського кодексу України, підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

З огляду на припис частини 1 статті 128 господарського кодифікованого закону України громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи.

Отже, відповідно до пункту 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 25.04.2003 року «Про застосування судами законодавства про відповідальність за окремі злочини у сфері господарської діяльності» господарська діяльність - це діяльність фізичних і юридичних осіб, пов`язана з виробництвом чи реалізацією продукції (товарів), виконанням робіт чи наданням послуг з метою одержання прибутку (комерційна господарська діяльність) або без такої мети (некомерційна господарська діяльність). Підприємницька діяльність є одним із видів господарської діяльності, обов`язкові ознаки якої - безпосередність, систематичність її здійснення з метою отримання прибутку.

Відтак, під здійсненням особою, не зареєстрованою як суб`єкт підприємництва, будь-якого виду підприємницької діяльності з числа тих, що підлягають ліцензуванню, слід розуміти діяльність фізичної особи, пов`язану із виробництвом чи реалізацією продукції, виконанням робіт, наданням послуг з метою отримання прибутку, яка містить ознаки підприємницької, тобто провадиться зазначеною особою безпосередньо, самостійно, систематично (не менше ніж три рази протягом одного календарного року) і на власний ризик.

Оцінюючи наведені норми права у їх сукупності з дослідженими доказами, суддя переконаний, що в матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про те, що ОСОБА_1 є суб`єктом інкримінованого їй адміністративного проступку, так як не доведено факт систематичності (не менше ніж три рази протягом одного календарного року) провадження господарської діяльності без отримання ліцензії на провадження виду господарської діяльності, що підлягає ліцензуванню відповідно до Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності».

Водночас, суддя зауважує, що з огляду на зміст частини 3 статті 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачяться на її користь.

Крім того, з копії протоколу про адміністративне правопорушення (серії ВАБ № 153080), яка долучена захисником Керімовим А. З., убачається що в ньому відсутнє зазначення частини інкримінованого ОСОБА_1 правопорушення.

Вказане є неприпустимим, оскільки копія протоколу повинна повністю відповідати його оригіналу.

За приписами статті 252 Кодексу України про адміністративне правопорушення при розгляді справи про адміністративне правопорушення, орган /посадова особа/ оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Таким чином, виходячи із правової аксіоми судочинства: «Atrium naben se intromi indicia praese» - «Суд має справу з тими доказами, які перед ним», оцінивши матеріали справи та наведені докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, своєчасному та об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю, ураховуючи, що при розгляді справи про адміністративне правопорушення суд повинен вжити всіх передбачених законом заходів для повного, всебічного і об`єктивного дослідження доказів по справі та беручи до уваги, що обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, а не на суд, вважаю, що вина у інкримінованому особі, що притягається до адміністративної відповідальності, не доведена, а отже факт вчинення ОСОБА_9 правопорушення, відсутній, внаслідок чого її не може бути притягнуто до адміністративної відповідальності у зв`язку із відсутністю в діях складу адміністративного правопорушення.

Приходячи до такого, суд ураховує правозастосовну практику, викладену Верховним Судом як найвищим судом у системі судоустрою України, який, з огляду на імперативну норму пункту 6 частини 2 статті 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VІІІ від 02.06.2016 року (із змінами та доповненнями), забезпечує однакове застосування норм права судами різних спеціалізацій (тобто сталість та єдність судової практики) у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом, а саме: постанову Верховного суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, прийнятої 08.07.2020 року в межах справи з єдиним унікальним № 463/1352/16-а (провадження № К/9901/21241/18),- щодо наявності процесуального обов`язку доказування вини особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, саме у суб`єкта владних повноважень, представником якого є старший дільничний офіцер поліції як службова особа, що виконує функції забезпечення прав і свобод людини, її безпеки та захист від протиправних посягань, надання у межах своїх повноважень правової, соціальної допомоги та інших послуг населенню.

Також, як чітко зауважує у вказаному судовому рішенні вищий суд, у силу принципу презумпції невинуватості, що підлягає застосуванню у справах про адміністративні правопорушення, всі сумніви щодо події порушення та винності особи, що притягається до відповідальності, тлумачяться на її користь. Недоведені подія та вина особи мають бути прирівняні до доведеної невинуватості цієї особи.

Перевіряючи, чи не закінчилися на момент розгляду справи строки, передбачені статтею 38 Кодексу України про адміністративні правопорушення, суддя керується приписами частини 2 цієї норми права, яка мовить про те, що по справам про адміністративне правопорушення підвідомчих судді, стягнення може бути накладено не пізніше як через три місяці з дня вчинення правопорушення, а при триваючому правопорушенні - не пізніш як через три місяці з дня його виявлення. Оскільки правопорушення було скоєно 07.05.2023 року, а справа розглядається 27. 12.2023 року, то на час її розгляду сплинули строки накладення адміністративного стягнення, що є обставиною, яка виключає провадження у справі про адміністративне правопорушення, скоєне ОСОБА_1 за ознаками частини 1 статті 164 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Натомість зміст частини 1 статті 247 Кодексу України про адміністративні правопорушення мовить про те, що провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за обставин:

- відсутності події і складу адміністративного правопорушення (пункт 1);

- закінченні на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строку, передбаченого статтею 38 цього Кодексу (пункт 7).

Оскільки відсутності події і складу адміністративного правопорушення має приюдеційне значення задля вирішення питання щодо закриття провадження у справі перед закінченням на момент розгляду справи відповідних строків накладення адміністративного стягнення, саме з цих підстав слід закрити провадження у цій справі.

Отже, оцінивши матеріали справи та наведені докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, своєчасному та об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю, вважаю факт вчинення ОСОБА_1 правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 164 Кодексу України про адміністративні правопорушення, не доведеним, а тому вона не може бути піддана адміністративній відповідальності.

Частиною 1 статті 265 Кодексу України про адміністративна правопорушення передбачено, що речі і документи, що є знаряддям або безпосереднім об`єктом правопорушення, виявлені під час затримання, особистого огляду або огляду речей, вилучаються посадовими особами органів, зазначених у статтях 234-1, 234-2, 244-4, 262 і 264 цього Кодексу. Вилучені речі і документи зберігаються до розгляду справи про адміністративне правопорушення у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України за погодженням із Державною судовою адміністрацією України, а після розгляду справи, залежно від результатів її розгляду, їх у встановленому порядку конфіскують, або повертають володільцеві, або знищують, а при оплатному вилученні речей - реалізують.

Такий порядок затверджений постановою Кабінету Міністрів України № 17 від 16.01.2012 року «Про порядок зберігання вилучених під час здійснення провадження у справах про адміністративні правопорушення речей і документів».

Відтак, положеннями пункту 11 вказаного порядку обумовлено, що за результатами розгляду справи про адміністративне правопорушення речі і документи в установленому порядку конфіскуються, повертаються володільцеві або знищуються, а у разі вилучення речей за плату реалізуються.

Отже, приходячи до висновку про необхідність закриття провадження у цій справі з підстав, передбачених пунктом 1 частини 1 статті 247 Кодексу України про адміністративні правопорушення, суддя вважає за можливе, необхідне та доцільне вилучені під час здійснення провадження у справах про адміністративні правопорушення речі повернути їх володільцеві.

Приймаючи постанову, суддя також вважає за необхідне зазначити, що пунктом 160 частини 1 Указу Президента України «Про реорганізацію місцевих загальних судів» № 451/2017 від 29.12.2017 року шляхом реорганізації (злиття) Валківського районного суду, Коломацького районного суду та Нововодолазького районного суду Харківської області утворено Валківський окружний суд у Валківському, Коломацькому та Нововодолазькому районах Харківської області із місцезнаходженням у містах Валках, селищі міського типу Новій Водолазі та селі Різуненковому Коломацького району Харківської області.

За змістом пункту 3 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VІІІ від 02.06.2016 року районні суди продовжують здійснювати свої повноваження до утворення та початку діяльності місцевого окружного суду, юрисдикція якого розповсюджується на відповідну територію.

Окрім того, Постановою Верховної Ради України № 807-ІХ від 17.07.2020 року «Про утворення та ліквідацію районів», що набрала чинності 19.07.2020 року, змінений адміністративно-територіальний устрій нашої Держави.

Зокрема, відповідно до підпункту 20 пункту 3 та абзаців 3 і 6 підпункту 20 пункту 1 цієї Постанови ліквідований Нововодолазький район Харківської області та утворені Красноградській район Харківської області (з адміністративним центром у місті Красноград) у складі території Старовірівської сільської територіальної громади та Харківський район Харківської області (з адміністративним центром у місті Харків) у складі території Нововодолазької селищної територіальної громади, що затверджені Кабінетом Міністрів України, тощо.

При цьому, як чітко визначив законотворець у пункті 6 своєї Постанови, у продовж тримісячного строку з дня набрання нею чинності Кабінет Міністрів України повинен привести свої нормативно-правові акти у відповідність із нею та забезпечити таке приведення міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади їх нормативно-правових актів.

Одночасно із цим, приписами статті 125 Конституції України, прийнятої 28.06.1996 року № 254к/96-ВР (із змінами та доповненнями), а також статтею 17 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», закріплено, що судоустрій в Україні будується за принципами територіальності, спеціалізації, інстанційності і визначається законом.

Пунктом 3-1 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» вищезазначеного Закону на законодавчому рівні унормовано, що до набрання чинності законом України щодо зміни системи місцевих судів на території України у зв`язку з утворенням (ліквідацією) районів відповідні місцеві суди продовжують здійснювати свої повноваження у межах територіальної юрисдикції, визначеної до цього, але не довше ніж один рік з дня припинення чи скасування воєнного стану на території України.

Натомість, закон, який змінює існуючу систему судоустрою та приводить її у відповідність до нового адміністративно-територіального устрою, не прийнятий, Валківський окружний суд на цей час свою діяльність не розпочав, воєнний стан на території України не припинений та не скасований, а тому справа перебувала на розгляді належного суду.

На підставі викладеного, керуючись статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, учиненої 04.11.1950 року в Римі, підписаної Високими Договірними Сторонами й ратифікованої Україною 17.07.1997 року; статтями 19, 57, 68, 125 і 129 Конституції України, прийнятої 28.06.1996 року № 254к/96-ВР (із змінами та доповненнями); статтями 3, 42, 55 і 128 Господарського кодексу України № 436-IV від 16.01.2003 року (із змінами та доповненнями); пунктом 7 частини 1 статті 7 Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності» № 222-VIII від 02.03.2015 року (зі змінами та доповненнями); статтею 17 і пунктом 3 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VІІІ від 02.06.2016 року (із змінами та доповненнями); статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року № 3477-ІV (із змінами та доповненнями); Постановою Верховної Ради України № 807-ІХ від 17.07.2020 року «Про утворення та ліквідацію районів»; пунктом 160 частини 1 Указу Президента України «Про реорганізацію місцевих загальних судів» № 451/2017 від 29.12.2017 року; рішенням Європейського суду з прав людини від 14.10.2010 року у справі «Щокін проти України»; Інструкцією з оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення в органах поліції, затвердженою Наказом Міністерства Внутрішніх Справ № 1376 від 06.11.2015 року (із змінами та доповненнями); ДСТУ 4163-2003 (Вимоги до оформлювання документів), прийнятого Державним комітетом України з питань технічного регулювання та споживчої політики й затвердженого наказом цього органу № 55 від 07.04.2003 року; Правилами організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях, затверджених Наказом Міністерства юстиції України № 1000/5 від 18.06.2015 року (із змінами та доповненнями); постановою Верховного суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, прийнятої 08.07.2020 року в межах справи з єдиним унікальним № 463/1352/16-а (провадження № К/9901/21241/18); постановою Пленуму Верховного Суду України № 3 від 25.04.2003 року «Про застосування судами законодавства про відповідальність за окремі злочини у сфері господарської діяльності»; пунктом 11 Порядку зберігання вилучених під час здійснення провадження у справах про адміністративні правопорушення речей і документів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 17 від 16.01.2012 року; а також статтями 1, 7, 9 11, 38, частиною 1 статті 164, статтями 245, 246, 247, 249 - 252, частинами 1 і 2 статті 254, частиною 1 статті 255, статтею 256, частиною 2 статті 268, частиною 2 статті 277, статтями 278, 280, 283 285, частиною 2 статті 287 та статтями 294 Кодексу України про адміністративні правопорушення № 8073-Х від 07.12.1984 року (із змінами та доповненнями), -

п о с т а н о в и в:

Провадження у справі про адміністративне правопорушення, вчинене ОСОБА_1 за ознаками частини 1 статті 164 Кодексу України про адміністративні правопорушення, закрити у зв`язку з відсутністю в її діях складу адміністративного правопорушення.

Повернути володільцеві вилучені на підставі статті 265 Кодексу України про адміністративні правопорушення речі, визначені у Додатку до протоколу про адміністративне правопорушення (серії ВАБ № 153080), складеного 07.05.2023 року інспектором СРПП відділення поліції № 3 ХРУП № 1 Головного управління Національної поліції Харківської області старшим лейтенантом поліції Полтавською І. В.

Постанова оскарженню не підлягає і набирає законної сили з моменту її винесення.

Постанову винесено, оформлено шляхом комп`ютерного набору та підписано суддею в одному примірнику.

Суддя С. В. Мащенко