Провадження №3/461/3590/23
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 грудня 2023 року суддя Галицького районного суду м. Львова Стрельбицький В.В., розглянувши матеріали справи про притягнення до адміністративної відповідальності

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, місце роботи ТОВ «Проджект Інвест Капітал», проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 ,

за ч. 1 ст. 139 Кодексу України про адміністративні правопорушення,

встановив:

згідно протоколу про адміністративне правопорушення серії ААД №568295 від 29.11.2023, о 12 годині 38 хвилин 28.11.2023 року у м. Львові на вул. Білозіра, 8, ОСОБА_1 виставив на проїзній частині металеві конструкції, що перешкоджали проїзду та керуванню транспортних засобів.

ОСОБА_1 у судовому засіданні заперечив факт правопорушення. Зазначив, що є працівником ТзОВ Проджект Інвест Капітал (готель Атлас Делюкс), що знаходиться за адресою м. Львів, проспект Шевченка, 27, та працює на посаді охоронця готелю. З метою забезпечення паркування автомобілів гостей і відвідувачів готелю ОСОБА_2 , керівництвом ТзОВ було укладено Договір про надання послуг з паркування №939 від 30.12.2022р. з ЛКП «Львівавтодор», відповідно до умов якого, ЛКП «Львівавтодор» надає ТзОВ Проджект Інвест Капітал (готель Атлас Делюкс) оплатні послуги з користування 6 (шести) місць для парування транспортних засобів, які визначені Схемою майданчику для паркування на вул. Білозіра. Паркомісця позначені на схемі майданчику для паркування, що є додатком до цього договору. Готель має право користуватись наданими місцями для паркування на умовах, передбачених цим договором, щодня з понеділка по п`ятницю протягом 12 годин у день. Згідно п. 3.1. даного договору, ТзОВ щомісячно сплачує за користування місцями для паркування від 21 600 грн. до 24 840 грн., в залежності від кількості робочих днів у місяці.

У його ( ОСОБА_1 ) функціональні обов`язки входить, в тому числі, організація та допомога паркування автомобілів гостей готелю на оплачених паркомісцях у вказані години.

29.11.2023р. він працював у звичному режимі, допомагаючи паркуванню автомобілів. Йому було повідомлено керівником, що очікується прибуття гостей готелю, які будуть проживати у готелі і яким треба буде допомогти з паркуванням своїх автомобілів.

О 12:31 цього ж дня до готелю під`їхав вантажний мікроавтобус, білого кольору, д.н.з. НОМЕР_1 , який намагався припаркуватись біля готелю на одному з визначених зазначеним договором паркомісці. До того ж, він мав намір паркуватися частково у зоні, біля пішохідного переходу на вул. Білозіра, що заборонено п.15.9г Правил дорожнього руху, тобто ближче 10 метрів до і після пішохідного переходу. За кермом мікроавтобуса перебував ОСОБА_3 , який почав забирати металеві конструкції з місць паркування, мотивуючи це тим, що він хоче припаркувати там своє авто. При цьому ОСОБА_3 не збирався відвідувати чи поселятися у готелі та не був його гостем.

Він ( ОСОБА_1 ) повідомив ОСОБА_3 , що дані паркувальні місця оплачені готелем ОСОБА_2 , який, на підставі договору, має право користування ними, а також звернув увагу на те, що частково на цьому місці дороги паркування заборонено, оскільки авто буде знаходитись безпосередньо біля пішохідного переходу і заважатиме іншим авто при здійсненні повороту з вул. Саксаганського на вул. Білозіра. Отже, він вживав заходів щодо захисту права власника та недопущення порушення ПДР.

Проте, ОСОБА_3 агресивно себе поводив та погрожував йому, після чого від`їхав і викликав наряд поліції.

Прибувши на місце, працівники патрульної поліції склали на нього ( ОСОБА_1 ) протокол про адміністративне правопорушення і повідомили, що він має право довести свою позицію у суді.

Із цим протоколом адміністративного правопорушення серії ААД № 568295 від 29.11.2023р. про створення перешкод для дорожнього руху не погоджується та вважаю, що він не є належним суб`єктом правопорушення за ст. 139 КУпАП, оскільки діяв у межах своїх функціональних обов`язків, визначених роботодавцем, а отже відповідальність повинна бути покладена не на нього, а на роботодавця, який є суб`єктом господарювання.

Крім того, у його діях відсутній склад інкримінованого правопорушення.

Виставлені металеві конструкції стояли на визначеному місці паркування, відповідно до схеми, що є додатком до договору. Оскільки, даний паркувальний майданчик біля готелю є позначений дорожньою розміткою (синього кольору), відповідно до ПДР, місце паркування не є проїзною частиною дороги.

Виходячи з наведеного, просить суд провадження у справі закрити, на підставі п.1 ст. 247 КУпАП, у зв`язку з відсутністю складу інкримінованого адміністративного правопорушення.

ОСОБА_3 у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, подав до суду заяву про слухання справи за його відсутності, згідно якої протокол підтримує.

Статтею 245 КУпАП передбачено, що завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Частиною 1 статті 139 КУпАП передбачена відповідальність пошкодження автомобільних доріг, вулиць, дорожніх споруд, залізничних переїздів, трамвайних колій, технічних засобів регулювання дорожнього руху, самовільне знімання, закриття чи встановлення технічних засобів регулювання дорожнього руху, створення перешкод для дорожнього руху, в тому числі забруднення дорожнього покриття, або невжиття необхідних заходів щодо їх усунення та попередження інших учасників руху про небезпеку, що виникла, або невжиття посадовими особами, відповідальними за технічний стан, обладнання, експлуатацію транспортних засобів, утримання автомобільних доріг та вулиць, громадянами - суб`єктами господарської діяльності заходів щодо заборони руху підвідомчих технологічних транспортних засобів, сільськогосподарської техніки і машин на гусеничному ходу автомобільними дорогами і вулицями, покриття яких може бути пошкоджене.

За змістом ст. 251 КУпАП, доказами у справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновків експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозаписуючих записів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

При цьому, з урахуванням вимог ст. 252 КУпАП, докази повинні оцінюватися за внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності.

Відповідно до ч. 2 ст. 251 КУпАП, обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Відповідно до статті 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність. Адміністративна відповідальність за правопорушення, передбачені цим Кодексом, настає, якщо ці порушення за своїм характером не тягнуть за собою відповідно до закону кримінальної відповідальності.

Статтями 10, 11 КУпАП передбачено, що адміністративне правопорушення визнається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків. Адміністративне правопорушення визнається вчиненим з необережності, коли особа, яка його вчинила, передбачала можливість настання шкідливих наслідків своєї дії чи бездіяльності, але легковажно розраховувала на їх відвернення або не передбачала можливості настання таких наслідків, хоч повинна була і могла їх передбачити.

Сам факт будь-якого правопорушення має бути підтверджено виключно допустимими доказами.

Отже, притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за наявності факту адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами.

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, вважаю, що у діях ОСОБА_1 не доведено наявності складу вказаного вище адміністративного правопорушення, оскільки, при розгляді даної справи не встановлено достатніх, достовірних, належних та допустимих доказів наявності у діянні останнього об`єктивної та суб`єктивної сторони складу правопорушення.

При цьому, суд виходить з наступного.

При оцінці доказів суд керується принципом "поза розумним сумнівом», а саме, що доведення вини має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою. Факт будь-якого правопорушення має бути підтверджено виключно допустимими та належними доказами.

Згідно ст. 251 КУпАП, обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Доказами, якими працівники поліції обґрунтовують вчинення ОСОБА_1 інкримінованого адміністративного правопорушення, є протокол про адміністративне правопорушення серії ААД №568295 від 29.11.2023 року та схема місця ДТП, відеозапис долучений до протоколу, акт обстеження ділянки вулично-шляхової мережі, а також письмові пояснення ОСОБА_3 та рапорт інспектора поліції.

З досліджених судом відеоматеріалів встановлено, що ОСОБА_1 у ході провадження, зокрема до та під час складання протоколу заперечував факт вчинення ним правопорушення. Отже, органу уповноваженому на складання протоколу було відомо про зміст позиції та пояснень ОСОБА_1 .

Орган уповноважений на складання протоколу фактично опитав на місці самого ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , які не заперечували фактичних обставин справи, зокрема обставин паркування останнього 29.11.2023 о 12 годині 38 хвилин 28.11.2023 року у м. Львові на вул. Білозіра, 8. Крім того, зазначені особи не заперечували наявності відповідних конструкцій на місці паркування.

У свою чергу, схема місця ДТП та акт обстеження ділянки вулично-шляхової мережі фіксують та відображають місце вчинення інкримінованого ОСОБА_1 правопорушення та об`єкти розташовані на місці куди мав намір припаркуватися ОСОБА_3 . Долучені до протоколу відеозаписи фіксують факт прибуття поліцейських на місце поді та обставини складання протоколу.

Сам протокол містить фактично лише формулювання правопорушення інкримінованого ОСОБА_1 .

В межах зазначених у протоколі обставин інкримінованого особі адміністративного правопорушення має провадитися судовий розгляд. З цього слідує, що протокол про адміністративне правопорушення є не тільки джерелом доказів у справі, але й актом обвинувачення у вчиненні конкретного адміністративного правопорушення.

Сам по собі протокол про адміністративне правопорушення не може бути визнаний належним доказом у даній справі, у розумінні статті 251 КУпАП, оскільки за своєю правовою природою він не є самостійним беззаперечним доказом винуватості, а обставини викладені у ньому повинні бути перевірені за допомогою інших доказів, які б підтверджували вину особи, яка притягується до адміністративної відповідальності і не викликали сумніви у суду.

Отже, з цього випливає, що сам по собі протокол про адміністративне правопорушення не може бути беззаперечним доказом вини у тому чи іншому діянні, оскільки не являє собою імперативного факту доведеності вини особи, тобто не узгоджується із стандартом доказування "поза розумним сумнівом", який застосовується при оцінці доказів, а такі докази можуть "випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту".

До матеріалів справи та протоколу працівниками поліції не долучено переконливих, належних, достовірних, достатніх та допустимих доказів, за допомогою яких можна поза розумним сумнівом встановити, чому працівники поліції прийшли до висновку, що ОСОБА_1 вчинив інкриміноване йому правопорушення.

З дослідженого судом відеозапису встановлено, що ОСОБА_1 та працівники готелю надавали поліцейським документи щодо правомірності користування місцями для паркування. У цей же час, позиція поліцейських озвучена на відеозаписі зводиться до того, що вони висловили ОСОБА_1 пропозицію назвати нормативний акт, який дозволяє використовувати металеві конструкції на місці для паркування.

В цьому контексті слід відзначити наступне.

У розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, притягнення особи до адміністративної відповідальності розцінюється як «кримінальне обвинувачення», оскільки адміністративні правопорушення мають ознаки, притаманні «кримінальному обвинуваченню» у значенні ст. 6 Конвенції.

Згідно ч. 2 ст. 6 Конвенції, кожен обвинувачений у вчиненні правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Стаття 6 Конвенції також встановлює загальні гарантії щодо справедливого судового розгляду при вирішені спору, пов`язаного з правами та обов`язками цивільного характеру, а також при визначенні обґрунтованості будь-якого висунутого особі кримінального обвинувачення, частина друга та третя статті 6 закріплюють гарантії особам при обвинувачені при вчиненні кримінального правопорушення.

Разом з тим, розглядаючи справи про адміністративні правопорушення, виходячи з прецедентної практики ЄСПЛ, враховую те, що хоч і за національним законом особа притягується до адміністративної відповідальності, їй фактично пред`явлено «кримінальне обвинувачення» в його автономному розумінні ЄСПЛ, яке повинно тлумачитися в світлі трьох критеріїв, а саме з урахуванням кваліфікації розгляду з точки зору внутрішньодержавного законодавства, його сутності і характеру, суворості потенційного покарання.

Так, Європейський суд з прав людини поширює стандарти, які встановлює Конвенція для кримінального провадження, на провадження у справах про адміністративні правопорушення. Зокрема, у справі "Лучанінова проти України" (рішення від 09.06.2011 р., заява N 16347/02) провадження у справі про адміністративне правопорушення ЄСПЛ розцінив як кримінальне для цілей застосування Конвенції «з огляду на загальний характер законодавчого положення, яке порушила заявниця, а також профілактичну та каральну мету стягнень, передбачених цим положенням».

Процес у справі про адміністративне правопорушення цілком ув`язаний з вищезазначеними презумпціями процесу кримінального, оскільки Європейський суд уже визнавав кримінально-правовий характер норм українського законодавства, якими передбачена відповідальність за адміністративні правопорушення.

Отже, адміністративне стягнення встановлене санкцією відповідної статті КУпАП, мають каральний і стримуючий характер.

Водночас, вид та розмір стягнення у цій категорії справ (штраф на громадян у розмірі двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або громадські роботи на строк від тридцяти до сорока годин, і накладення штрафу на посадових осіб, відповідальних за технічний стан, обладнання, експлуатацію транспортних засобів, утримання автомобільних доріг та вулиць, громадян - суб`єктів господарської діяльності - у розмірі тридцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або громадські роботи на строк від тридцяти до сорока годин) цілком співставний з покарання за певні види правопорушення.

Таким чином, адміністративне правопорушення передбачене ч. 1 статті 139 КУпАП може бути віднесене до «кримінального обвинувачення», у розумінні статті 6 Конвенції, із поширенням відповідних гарантій щодо справедливого судового розгляду.

Принцип презумпції невинуватості вимагає, серед іншого, щоб, виконуючи свої обов`язки, судді не розпочинали розгляд справи з упередженої думки, що підсудній (в даному випадку особа відносно якої складено протокол) вчинив правопорушення, яке йому ставиться у провину; обов`язок доказування лежить на обвинуваченні (в даному випадку на відповідних представниках поліції), і будь який сумнів має тлумачитись на користь особи стосовно якої вирішується питання про притягнення до відповідальності.

Відповідно до положень статті 62 Конституції України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкриміноване правопорушення було вчинене і вчинене саме особою стосовно якої складено протокол про правопорушення.

Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону.

Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.

Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи у цьому контексті означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення (в даному випадку поліції) має пояснювати усі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії відображеній у протоколі, як суть правопорушення.

Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення (в даному випадку працівники патрульної поліції), був спростований фактами, встановленими на підставі належних та допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною у інкримінованих діях.

Один з основних принципів забезпечення вирішення спорів у публічно-правовій сфері, зокрема, між суб`єктом приватного права і суб`єктом владних повноважень, передбачає, що останній зобов`язаний забезпечити доведення в суді правомірності свого рішення, дії або бездіяльності, оскільки, в протилежному випадку, презюмується, що вони є протиправними.

Пред`явлення вимоги ОСОБА_1 самому навести нормативний акт, який звільняє його від відповідальності або свідчить про правомірність його дій, є діями які містять ознаки порушення принципу презумпції невинуватості.

Також, оцінюючи матеріали справи та доводи учасників процесу, суд враховує наступне.

Встановлено, що ОСОБА_1 є найманим працівником ТзОВ Проджект Інвест Капітал (готель Атлас Делюкс), що знаходиться за адресою м. Львів, проспект Шевченка, 27, та працює на посаді охоронця.

З метою забезпечення паркування автомобілів гостей і відвідувачів готелю ОСОБА_2 , керівництво наведеного ТзОВ уклало договір про надання послуг з паркування №939 від 30.12.2022р. з ЛКП «Львівавтодор». Копія даного договору була пред`явлена поліцейським на місці подій.

Відповідно до умов цього договору, ЛКП «Львівавтодор» надає ТзОВ Проджект Інвест Капітал (готель Атлас Делюкс) оплатні послуги з користування 6 (шести) місць для парування транспортних засобів, які визначені Схемою майданчику для паркування на вул. Білозіра. Паркомісця позначені на схемі майданчику для паркування, що є додатком до договору. Готель має право користуватись наданими місцями для паркування на умовах, передбачених цим договором, щодня з понеділка по п`ятницю протягом 12 годин у день. Згідно п. 3.1. наведеного договору, ТзОВ щомісячно сплачує за користування місцями для паркування від 21 600 грн. до 24 840 грн., у залежності від кількості робочих днів у місяці.

Отже, події мали місце у час на який поширюється дія даного договору.

Суд не може залишити поза увагою і те, мікроавтобус під керуванням ОСОБА_3 , за твердженням ОСОБА_1 , намагався припаркуватись біля готелю на одному з визначених договором паркомісць, у зоні біля пішохідного переходу по вул. Білозіра, що заборонено п.15.9г чинних Правил дорожнього руху, тобто ближче 10 метрів до і після пішохідного переходу. Даний пішохідний перехід відображений на схемі ДТП долученій до протоколу. Намір перешкоджання вчинити дії задля недопущення порушень ПДР є обставиною, яка може свідчити про правомірність дій відповідного громадянина.

Також, ОСОБА_3 , який почав забирати металеві конструкції з місць паркування, не був відвідувачем готелю, натомість був повідомлений про те, що паркомісця перебувають в оренді у готелю, тобто фактично тимчасово передані у користування відповідному власнику. ОСОБА_3 був повідомлений про те, що дані паркувальні місця оплачені готелем ОСОБА_2 , а також повинен був усвідомлювати те, що якщо його авто буде знаходитись безпосередньо біля пішохідного переходу, воно заважатиме іншим автомобілям при здійсненні повороту з вул. Саксаганського на вул. Білозіра.

Суд погоджується з доводами сторони захисту про те, що виконання ОСОБА_1 вказівки роботодавця по встановленню металевих конструкцій на місці паркування вказує на те, що він не є належним суб?єктом правопорушення за ст. 139 КУПАП, оскільки діяв в межах своїх функціональних обов`язків, визначених саме роботодавцем, який є суб`єктом господарювання.

Однак, наведений факт залишений поза уваги представників поліції.

Більше того, вимагаючи у ОСОБА_1 навести нормативний акт, який свідчить про правомірність його дій та будучі обізнаними у наявності наведеного вище договору оренди паркомісць та його предметі, працівники поліції залишили поза увагою наступне.

Згідно ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст. 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Особливим видом права власності є право довірчої власності, яке виникає внаслідок закону або договору.

Наведений вище договір оренди паркомісць фактично є правочином який наділяє ТЗОВ правом користування цими об`єктами і наділяє замовника правами притаманними володільцю. До таких прав, зокрема віднесено право надавати чи не надавити у користування за цільовим призначенням відповідний об`єкт паркомісце, тому чи іншому суб`єкту.

Відповідно до ст. 3 Закону України "Про дорожній рух, державне управління у сфері дорожнього руху та його безпеки здійснюється Кабінетом Міністрів України, спеціально уповноваженими на це центральними органами виконавчої влади, органами виконавчої влади в Автономній Республіці Крим, місцевими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування.

Постановою КМУ від 10 жовтня 2001 р. № 1306 затверджено чинні Правила дорожнього руху.

Правилами дорожнього руху передбачені режими зупинки та стоянки.

Зупинка припинення руху транспортного засобу на час до 5 хвилин або більше, якщо це необхідно для посадки (висадки) пасажирів чи завантаження (розвантаження) вантажу, виконання вимог цих Правил (надання переваги в русі, виконання вимог регулювальника, сигналів світлофора тощо).

Стоянка припинення руху транспортного засобу на час, більший ніж 5 хвилин, з причин, не пов`язаних з необхідністю виконання вимог цих Правил, посадкою (висадкою) пасажирів, завантаженням (розвантаженням) вантажу

Проїзна частина елемент дороги, призначений для руху нерейкових транспортних засобів. Дорога може мати декілька проїзних частин, межами яких є розділювальні смуги.

Пунктом 15.15 Правил дорожнього руху визначено, що на проїзній частині забороняється встановлення предметів, що перешкоджають проїзду чи паркуванню транспортних засобів, за винятком випадків:

??- оформлення дорожньо-транспортної пригоди;

??- виконання дорожніх робіт або робіт, пов`язаних із зайняттям проїзної частини;

??- обмеження або заборони руху транспортних засобів та пішоходів у випадках, передбачених законодавством.

Порядок паркування транспортних засобів визначено Правилами дорожнього руху та Правилами паркування транспортних засобів, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 03 грудня 2009 року №1342.

Стоянка автомобілів дозволяється:

??- у спеціально відведених місцях чи на узбіччі, а за відсутності таких - біля правого краю проїзної частини (якомога правіше, щоб не перешкоджати іншим учасникам дорожнього руху);

??- у населених пунктах на лівому боці дороги, що має по одній смузі для руху в кожному напрямку (без трамвайних колій посередині) і не розділена вузькою суцільною лінією, а також на лівому боці дороги з одностороннім рухом.

Відповідно до Постанови КМУ «Про затвердження Правил паркування транспортних засобів» №1342, місцем паркування є місце стоянки одного транспортного засобу на майданчику для паркування, позначене дорожньою розміткою відповідно до Правил дорожнього руху.

Згідно п.26.Правил паркування Користувач зобов?язаний:

??- поставити транспортний засіб на місце для паркування відповідно до дорожньої розмітки та дорожніх знаків, а також з дотриманням вимог цих Правил і Правил дорожнього руху:

??- сплатити збір за паркування та вартість послуг з утримання майданчиків для платного паркування;

Відповідно до п. 27. Правил паркування режим роботи майданчиків для паркування, що перебувають у комунальній власності, встановлюють органи місцевого самоврядування, а приватних оператор за погодженням з органами місцевого самоврядування.

Встановлені в ході розгляду справи обставини свідчать про те, що зазначеним вище договором на паркування №939 від 30.12.2022р., укладеним між ТзОВ Проджект Інвест Капітал (готель ОСОБА_2 ) та з ЛКП «Львівавтодор», фактично встановлено окремий режим роботи та функціонування майданчику для паркування біля готелю на вул. Білозіра у м. Львів.

В ході розгляду справи не встановлено те, що виставлені металеві конструкції не знаходились на визначеному місці паркування, визначеному схемою, що є додатком до договору. Зокрема, ці обставини встановлені з долучених до справи фотоматеріалів досліджених судом.

Паркувальний майданчик біля готелю позначений дорожньою розміткою (синього кольору), відповідно до ПДР, тобто місце паркування не є проїзною частиною дороги.

Згідно вимог 1.1. дорожньої розмітки розділу 34 «Дорожня розмітка» ПДР України, (вузька суцільна лінія) поділяє транспортні потоки протилежних напрямків і позначає межі смуг руху на дорогах; позначає межі ділянок проїзної частини, на які в?їзд заборонено; позначає межі місць для стоянки транспортних засобів, майданчиків для паркування і край проїзної частини доріг, не віднесених за умовами руху до автомагістралей. Якщо лінією 1.1 позначено місце стоянки, майданчик для паркування або край проїзної частини, суміжний з узбіччям, цю лінію перетинати дозволяється.

Як вбачається із ПДР, паркувальний майданчик є місцем для паркування автомобілів, де нанесена дорожня розмітка 1.1 вузька суцільна лінія, яка відділяє кожне паркове місце.

Місце паркування не є проїзною частиною дороги, оскільки відділене дорожньою розміткою та призначене для стоянки, а не для руху та проїзду автомобілів. Так, згідно наведених вище, Правил паркування транспортних засобів, спеціально обладнані майданчики для паркування - майданчики для паркування, розміщені поза межами проїзної частини вулиці або дороги та обладнані відповідно до вимог цих Правил і Правил дорожнього руху.

Окрім цього, у п.15.15 ПДР зазначено, що на проїзній частині забороняється встановлення предметів, що перешкоджають проїзду чи паркуванню транспортних засобів, за винятком випадків, серед іншого, обмеження або заборони руху транспортних засобів та пішоходів у випадках, передбачених законодавством.

Отже, встановлено, що ТзОВ Проджект Інвест Капітал (готель ОСОБА_2 ) було укладено Договір з оператором паркувального майданчика №939-п від 30.12.2022р., де ТзОВ є користувачем паркувальних місць, які використовує для паркування ТЗ, за які здійснює щомісячну оплату у розмірі від 21 600 грн. до 24 840 грн., в залежності від кількості робочих днів у місяці.

29 листопада 2023 року металеві конструкції знаходились на ділянці паркувальних місць, з окремим режимом користування ТзОВ Проджект Інвест Капітал (готель Атлас Делюкс), у передбаченому законодавством порядку.

З наведеного вбачається, що складаючи протокол відносно ОСОБА_1 , уповноважені представники поліції залишили поза увагою наведені вище норми чинного законодавства та фактичні обставини справи, не надали жодної оцінки та належним чином не перевірили дані щодо суб`єкту правопорушення та належності, допустимості і достатності доказів на підтвердження наявності у діях особи складу правопорушення.

Слід відзначити, що позиція ОСОБА_1 щодо заперечення факту правопорушення була відома уповноваженим на складання протоколу особам, адже вона була висловлена на місці подій і зафіксована на відеоматеріалах наданими саме поліцейськими. Натомість, незважаючи на наведене, до протоколу переконливих доказів, які спростовують цю позицію долучено не було.

Наведене вище вказує на відсутність у матеріалах справи достатніх, достовірних, допустимих та належних доказів, які поза розумним сумнівом доводять вину ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 139 КУпАП.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 22.12.2010 № 23-рп/2010, адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до неї ґрунтується на конституційних принципах і правових презумпціях, в тому числі і закріпленій у ст. 62 Конституції України презумпції невинуватості.

Як наведено вище, у розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, притягнення особи до адміністративної відповідальності розцінюється як «кримінальне обвинувачення», оскільки адміністративні правопорушення мають ознаки, притаманні «кримінальному обвинуваченню» у значенні ст. 6 Конвенції. Відповідно до положень статті 62 Конституції України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Ухвалюючи рішення у даній справі, враховую, що в ході судового розгляду дотримано принцип повноти дослідження обставин справи, що суттєво впливає на об`єктивність рішення у провадженні, а також здобуто достатню сукупність доказів, яка обґрунтовує зроблені у даному судовому рішенні висновки, як такі, що не залишають місця сумнівам.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, а також того, що інкриміноване правопорушення було вчинене і вчинене саме особою стосовно якої складено протокол про правопорушення.

Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону.

Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП, розпочате провадження в справі про адміністративне правопорушення підлягає закриттю у разі відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

Склад правопорушення це наявність об`єктивних та суб`єктивних ознак, за наявності яких діяння вважається адміністративним правопорушенням. Відсутність хоча б однієї з ознак означає відсутність складу загалом.

Відповідно до принципу доведення вини «поза розумним сумнівом», доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість обвинуваченого доведено поза розумним сумнівом.

В даному випадку обов`язок доведення вини покладається на орган уповноважений складати протокол про адміністративне правопорушення, а будь-який сумнів з цього приводу трактується на користь особи якій інкриміноване вчинення такого порушення. Зокрема, такий обов`язок реалізується органом уповноваженим на складання протоколу за допомогою виготовлення відповідних процесуальних документів (протоколу) та збирання достатніх, достовірних, належних та допустимих доказів, для їх скерування на розгляд до суду.

Пункт 2 статті 6 Конвенції вимагає, щоб при здійсненні своїх повноважень судді відійшли від упередженої думки, що обвинувачений вчинив протиправне діяння, так як обов`язок доведення цього лежить на обвинуваченні (у даному випадку органі який склав протокол про адміністративне правопорушення) та будь-який сумнів трактується на користь обвинуваченого.

Суд виходить з того, що Закон не покладає на нього функції щодо збирання з власної ініціативи доказів вини особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, адже збирання доказів на користь тієї чи іншої сторони судом з власної ініціативи порушить принцип неупередженості суду. В цій ситуації суд, зберігаючи неупередженість, повинен дослідити та оцінити у встановленому Законом порядку надані йому докази та ухвалити відповідне процесуальне рішення.

Виходячи з положень ст. 8,62 Конституції України, дотримання принципу верховенства права є однією із засад існування демократичного суспільства. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Частиною 1 ст. 7 КУпАП також визначено, що ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до положень статті 284 КУпАП, по справі про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить одну з таких постанов:

1) про накладення адміністративного стягнення;

2) про застосування заходів впливу, передбачених статтею 24-1 цього Кодексу;

3) про закриття справи.

Оскільки судом встановлено, що у справі відсутні достатні, достовірні, належні та допустимі докази, які б поза розумним сумнівом доводили факт вчинення ОСОБА_1 інкримінованого йому адміністративного правопорушення, приходжу до висновку, що провадження у справі підлягає закриттю, на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КпАП України, тобто у зв`язку із відсутністю події і складу адміністративних правопорушень.

Керуючись ст.ст. 247, 283, 284 КУпАП,

постановив:

Провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 139 Кодексу України про адміністративні правопорушення закрити.

Постанова може бути оскаржена протягом десяти днів з дня її винесення.

Суддя В.В. Стрельбицький