Справа № 309/1843/23
Провадження № 3/309/566/23
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 червня 2023 року м. Хуст

Суддя Хустського районного суду Закарпатської області Довжанин М.М., розглянувши матеріали, які надійшли з Відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_1 » ІНФОРМАЦІЯ_2 , про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , приватного підприємця, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , за ч.2 ст.204-1 Кодексу України про Адміністративні Правопорушення,-

В С Т А Н О В И В:

Згідно протоколу про адміністративне правопорушення серії ЗхРУ №140264 від 20.04.2023, вбачається, що 19 квітня 2023 року близько 19 години 00 хвилин в ході реалізації оперативної інформації офіцерами прикордонного оперативно-розшукового відділу, спільно з прикордонним нарядом «Секрет» від відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_1 » в межах Хустського контрольованого прикордонного району (територія Вишківської територіальної громади Хустського району Закарпатської області) на напрямку 172 прикордонного знаку було виявлено та затримано громадянина України ОСОБА_1 спільно з громадянами України ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 під час спроби незаконного перетинання державного кордону з України в Румунію поза пунктами пропуску через державний кордон, у складі групи осіб, на автомобільному транспорті марки «Нива» р/н НОМЕР_1 . Своїми діями громадянин ОСОБА_1 порушив вимоги ст. 9, 12 Закону України «Про державний кордон України» тобто вчинив правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 2 ст. 204-1 КУпАП.

В судове засідання ОСОБА_1 та його представник адвокат Кузнєцов М.О. не з`явилися, подали до суду заперечення, в якому просили закрити провадження по справі у зв`язку із відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення та клопотання, в якому просили дану справу розглядати за їх відсутності.

Вказане заперечення вмотивовано тим, що:

-19.04.2023 він перебував в с.Стеблівка Хустського району, неподалік центра села, де його і було затримано разом із товаришами;

-на місце в подальшому прибули працівники поліції, після чого їм було повідомлено, що вони намагалися перетнути державний кордон України та застосовано до них адміністративне затримання і в подальшому доставлено до смт.Вишково Хустського району для проведення процесуальних дій;

-на прохання залучення захисника на місце події ОСОБА_1 було відмовлено. В протоколі про адміністративне затримання, який було складено 20.04.2023 зазначено, що про затримання ОСОБА_1 було повідомлено Регіональний центр з надання безоплатної правової допомоги, однак у відповідь на адвокатський запит їм було повідомлено, що таке повідомлення до Центру з надання БВПД не надходило;

-в матеріалах даної адміністративної справи відсутні будь-які належні докази, які б могли довести факт незаконної спроби перетину державного кордону України, окрім рапорту працівників прикордонного загону, які складені зацікавленими в результатах розгляду даної справи посадовими особами.

Дослідивши матеріали справи про адміністративне правопорушення, приходжу висновку про необхідність закриття провадження в справі про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.204-1 КУпАП за таких підстав.

Згідно із пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до частини першої статті 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Як визначено статтею 245 КУпАП, завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності із законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному й об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю (стаття 252 КУпАП).

Обставини, що підлягають з`ясуванню при розгляді справи про адміністративне правопорушення, визначені в статті 280 КУпАП, зокрема орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна ця особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно зі статтею 7 КУпАП, розглядаючи таку справу, орган повинен забезпечити законність при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення.

Відповідно до ч.2 ст.204-1 КУпАП передбачена відповідальність за перетинання або спробу перетинання державного кордону України будь-яким способом поза пунктами пропуску через державний кордон України або в пунктах пропуску через державний кордон України без відповідних документів або з використанням підробленого документа чи таких, що містять недостовірні відомості про особу, чи без дозволу відповідних органів влади, вчинені групою осіб або особою, яку протягом року було піддано адміністративному стягненню за одне з порушень, передбачених частиною першою цієї статті.

Статтею 251 КУпАП встановлено, що доказами у справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність цієї особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Статтею 62 Конституції України, яка гарантує дотримання державою принципу презумпції невинуватості особи, передбачено, що ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Європейський суд з прав людини (ЄСПЛ) поширює на провадження у справах про адміністративні правопорушення стандарти, які встановлює Конвенція для кримінального провадження, тобто - норми кримінального процесуального законодавства.

Як докази вчинення правопорушення матеріали справи містять лише протокол про адміністративне правопорушення, протокол особистого огляду, огляду речей та вилучення речей і документів, протокол про адміністративне затримання, пояснення ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та рапорт, підписаний ОСОБА_11 .

Вказані долучені до матеріалів справи докази слід відхилити, зважаючи на наступне.

Протокол про адміністративне правопорушення сам по собі без підтвердження іншими належними та допустимими доказами не є безумовним та беззаперечним доказом на доведення вини особи у вчиненні адміністративного правопорушення, являє собою лише початковий правовий висновок щодо дій певної особи. Теж саме кореспондується і з протоколом особистого огляду, огляду речей та вилучення речей і документів, протоколом про адміністративне затримання, оскільки дані протоколи є виключно процесуальними, стосуються проведення певних дій та не містять в собі доказів вчинення адміністративного правопорушення.

Звертаючись до пояснень, що були надані ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_12 встановлено, що згідно самих же вказаних пояснень згадані особи є: старшим офіцером прикордонного оперативного-розшукового відділу (з м.д.н.п. Яблунівка) головного оперативно-розшукового відділу НОМЕР_2 прикордонного загону, офіцером прикордонного оперативного-розшукового відділу (з АДРЕСА_2 ) головного оперативно-розшукового відділу НОМЕР_2 прикордонного загону, старшим розвідником-водієм прикордонного оперативного-розшукового відділу (з м.д.н.п. Яблунівка) головного оперативно-розшукового відділу НОМЕР_2 прикордонного загону, помічником начальника відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_1 » з адміністративно-юрисдикційної діяльності (лейтенантом) відповідно. Тобто всі особи, що давали пояснення є службовими особами Державної прикордонної служби України.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду в своїй Постанові від 20 травня 2020 року по справі №524/5741/16-а наголосив, що рапорт уповноваженого працівника не може слугувати однозначним доказом винуватості особи у вчиненні адміністративного правопорушення.

Також встановлено, що під час складання протоколу про адміністративне затримання ОСОБА_1 порушено його право на захист, оскільки у відповідності до ч.3 ст.261 КУпАП військовослужбовці ДПС України повинні були повідомити про випадок адміністративного затримання у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, центри з надання безоплатної вторинної правової допомоги, однак повідомлення Регіонального центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги у Чернівецькій області в матеріалах справи відсутнє. Окрім того, захисником ОСОБА_1 адвокатом Кузнєцовим М.О. подано повідомлення Центру надання БВПД у Чернівецькій області №334/04-13 від 24.04.2023, згідно якого про затримання громадянина ОСОБА_1 їх у встановленому порядку повідомлено не було, хоча в протоколі про адміністративне затримання вказано, що про затримання повідомлено Центр надання БВПД.

Будь-яких інших належних та допустимих доказів, які б свідчили про вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.204-1 КУпАП суду не надано.

Також слід відмітити, що саме находження особи в Хустському районі Закарпатської області, що межує кордоном з Румунією не є свідченням того, що особа мала на меті, будь-яким способом, незаконно перетнути державний кордон України.

Зазначене узгоджується і з судовою практикою ЄСПЛ, згідно якої «доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість особи доведено поза розумним сумнівом» (п.43 рішення від 14.02.2008 у справі «Кобець проти України» (Kobets v. Ukraine), з відсиланням на п.282 рішення у справі «Авшар проти Туреччини» (Avsar v. Turkey).

Згідно вказаної правової позиції ЄСПЛ «розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду усіх належних та допустимих відомостей, визнаних доказами, або з відсутності таких відомостей і є таким, який змусив би особу втриматися від прийняття рішення у питаннях, що мають для неї найбільш важливе значення».

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкриміноване правопорушення було вчинене і правопорушник є винним у його вчиненні. Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння. Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.

Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи у цьому контексті означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.

Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Необхідно, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, - є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням.

При цьому, відповідно до ст.251 КУпАП, обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Європейський суд з прав людини у п.52 рішення від 05.02.2008 року «Романаускас проти Литви» (заява №74420/01) зазначив, що питання щодо допустимості доказів у справі - це насамперед предмет регулювання національного законодавства і, як правило, саме національні суди уповноважені давати оцінку наявним у справі доказам. Суд, зі свого боку, повинен переконатися, що провадження в цілому, зокрема спосіб отримання доказів, було справедливим (див. рішення від 23 квітня 1997 р. у справі «ВанМехелен та інші проти Нідерландів», № 21363/93, № 21364/93, № 21427/93 та № 22056/93, п. 50; рішення від 9 червня 1998 р. у справі «Тейксейра де Кастро проти Португалії», №25829/94, п. 34; ухвалу від 6 травня 2003 р. щодо неприйнятності справи «Секейра проти Португалії», № 73557/01; ухвалу від 6 квітня 2004 р. щодо неприйнятності справи «Шеннон проти Сполученого Королівства», №67537/01). У такому випадку Суд зобов`язаний не визначати, чи певні докази було отримано незаконно, а перевіряти, чи така «незаконність» не спричинила порушення іншого права, гарантованого Конвенцією.

У справі «Карелін проти Росії» («Karelin v. Russia», заява № 926/08, рішення від 20.09.2016 року) ЄСПЛ розглянув ситуацію, коли національний суд при розгляді справи про адміністративне правопорушення без участі сторони обвинувачення, що цілком відповідало нормам російського законодавства, ініціював дослідження доказів обвинувачення та за результатами дослідження доказів притягнув особу до відповідальності, уточнивши в судовому рішенні фабулу правопорушення, усунувши певні розбіжності та неточності, які мали місце в протоколі про адміністративне правопорушення. При цьому, ЄСПЛ зазначив, що за умови відсутності сторони обвинувачення та при наявності певної неповноти чи суперечностей, суду не залишилося нічого іншого, як взяти на себе функції сторони обвинувачення, самостійно відшукуючи докази винуватості особи, що становить порушення частини 1 статті 6 Конвенції в частині дотримання принципу рівності сторін і вимог змагального процесу (за цих умов особа позбавлена можливості захищатися від висунутого проти нього обвинувачення перед незалежним судом, а навпаки вона має захищатися від обвинувачення, яке, по суті, судом підтримується).

З огляду на зазначене, ЄСПЛ дійшов висновку, що суд не вправі самостійно змінювати на шкоду особі фабулу, викладену у протоколі про адміністративне правопорушення, яка, по суті, становить виклад обвинувачення у вчиненні певного правопорушення, винуватість у скоєнні якого певною особою має доводитися в суді, а також не має права самостійно відшукувати докази винуватості особи у вчиненні правопорушення, оскільки діючи таким чином, суд неминуче перебиратиме на себе функції обвинувача, позбавляючись статусу незалежного органу правосуддя, що є порушенням ст.6 Конвенції.

Таким чином, слід визнати, що належних та допустимих доказів, які б об`єктивно та поза межами розумного сумніву доводили той факт, що ОСОБА_1 вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч.2 ст.204-1 КУпАП, тобто спробу перетинання державного кордону України будь-яким способом поза пунктами пропуску через державний кордон України, вчинене групою осіб, матеріали справи не містять.

З урахуванням викладеного, суддя дійшов висновку про недоведеність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.204-1 КУпАП.

Згідно п.1 ч.1 ст.247 КУпАП, провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю у випадку відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

Частиною 2 ст.284 КУпАП передбачено, що постанова про закриття виноситься при наявності обставин, передбачених статтею 247 цього Кодексу.

На підставі викладеного, керуючись ст.7, 9, 245, 247, 251, 283, 284 КУпАП, суддя

П О С Т А Н О В И В:

Провадження в справі про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_1 , за ч.2 ст.204-1 КУпАП закрити на підставі п.1 ст.247 КУпАП, у зв`язку із відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.

Постанова може бути оскаржена протягом 10 днів з дня її винесення до Закарпатського Апеляційного суду.

Суддя Хустського

районного суду: Довжанин М.М.