Справа №461/3272/21
Провадження №3-в/461/64/23
П О С Т А Н О В А

03 липня 2023 року суддя Галицького районного суду м. Львова Стрельбицький В.В., за участю представника органу пробації Яцини О.І., розглянувши подання провідного інспектора Галицького районного відділу філії Державної установи «Центр пробації» у Львівській області Яцини О.І. про вирішення питання про давність виконання судового рішення,

встановив:

Постановою судді Галицького районного суду м. Львова від 07 червня 2021 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.183-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення та на нього накладено адміністративне стягнення у виді 120 (ста двадцяти) годин суспільно корисних робіт. Також вирішено стягнути з ОСОБА_1 на користь держави в особі Державної судової адміністрації України 454 гривні 00 копійок судового збору.

Провідний інспектор Галицького районного відділу філії Державної установи «Центр пробації» у Львівській області Яцина О.І., за погодженням з начальником Галицького районного відділу філії Державної установи «Центр пробації» у Львівській області звернувся до суду з поданням про вирішення питання, питання про давність виконання судового рішення.

Подання мотивує тим, що до Галицького районного сектору філії Державної установи «Центр пробації» у Львівській області 26.08.2021 року на виконання надійшла копія постанови Галицького районного суду м. Львова стосовно ОСОБА_1 .

Вищевказаний громадянин неодноразово викликався до Галицького районного сектору філії Державної установи «Центр пробації» у Львівській області, а саме 26.08.2021 року, вих. №1520/3/36-21 та 03.09.2021 року, вих. №1574/3/36-21, однак за викликами не з`явився, його фактичне місце перебування невідоме.

Відповідно до повідомлення Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУДМСУ у Львівській області від 04.10.2021 року, громадянин ОСОБА_1 у місті Львові не зареєстрований.

Згідно повідомлення Галицького відділу Державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції (вих. №45151 від 21.09.2021 року), виконавче провадження про стягнення аліментів з ОСОБА_1 передано до Франківського відділу виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів).

05.10.2021 року Галицьким районним сектором філії ДУ «Центр пробації» у Львівській області надіслано запит до Франківському відділу виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції м. Львова (вих. №36/3/1861/21).

Згідно відповіді Франківського відділу виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, гр. ОСОБА_1 за трудовим та цивільно-трудовими договорами не працює та пенсії не отримує. Станом на 04.01.2022 кошти на депозитний рахунок відділу по сплаті аліментів від боржника ОСОБА_1 не надходили.

У зв`язку із наведеним, сектор філії ДУ «Центр пробації» 12.01.2022 звернувся до суду, який виніс постанову для вирішення питання пов`язаного з її виконанням.

27.01.2022 у задоволенні наведеного подання було відмовлено.

Після цього орган пробації повторно скеровано виклик до ОСОБА_1 , а також здійснено виходи за адресою: АДРЕСА_1 . Однак, наведені заходи результатів не дали, фактичне місце знаходження або перебування ОСОБА_1 не встановлено.

Отже, посилаючись на положення ст. 2 КУпАП, ст. 9 Конституції України, ст. 19 ЗУ «Про міжнародні договори України», ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», практику ЄСПЛ, яка, за твердженням представника пробації дозволяє застосувати положення ст. 80 КК України у даній справі, а також норми ст.ст. 304, 305 КУпАП, представник органу пробації надіслав до суду матеріали щодо громадянина ОСОБА_1 для вирішення питання про звільнення особи від відбування адміністративного стягнення, накладеного постановою Галицького районного суду міста Львова від 07.06.2021, у зв`язку із закінченням двох річного строку давності виконання судового рішення.

В судовому засіданні представник органу пробації подання підтримав з мотивів наведених у ньому.

Дослідивши подання, особову справу №02/2021 щодо ОСОБА_2 та матеріали судової справи, приходжу до наступного висновку.

Відповідно до ст.129-1 Конституції України, суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Стаття 9 Конституції України встановлює, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Укладення міжнародних договорів, які суперечать Конституції України, можливе лише після внесення відповідних змін до Конституції України.

Стаття 2 КУпАП встановлює, що законодавство України про адміністративні правопорушення складається з цього Кодексу та інших законів України. Закони України про адміністративні правопорушення до включення їх у встановленому порядку до цього Кодексу застосовуються безпосередньо. Положення цього Кодексу поширюються і на адміністративні правопорушення, відповідальність за вчинення яких передбачена законами, ще не включеними до Кодексу. Зміни до законодавства України про адміністративні правопорушення можуть вноситися виключно законами про внесення змін до цього Кодексу та інших законів України, що встановлюють адміністративну відповідальність, та/або до законодавства України про кримінальну відповідальність, та/або до кримінального процесуального законодавства України. Питання щодо адміністративної відповідальності за порушення митних правил регулюються Митним кодексом України.

Згідно ст.304 КУпАП, питання, пов`язані з виконанням постанови про накладення адміністративного стягнення, вирішуються органом (посадовою особою), який виніс постанову.

Відповідно до ст. 305 КУпАП, контроль за правильним і своєчасним виконанням постанови про накладення адміністративного стягнення здійснюється органом (посадовою особою), який виніс постанову, та іншими органами державної влади в порядку, встановленому законом.

Стаття 19 ЗУ «Про міжнародні договори України» встановлює, що чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства. Якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.

У свою чергу, ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У своєму поданні інспектор посилається на положення ч. 1 ст. 80 КК України, згідно якої особа звільняється від відбування покарання, якщо з дня набрання чинності обвинувальним вироком його не було виконано в такі строки:

1) два роки - у разі засудження до покарання менш суворого, ніж обмеження волі;

2) три роки - у разі засудження до покарання у виді обмеження волі;

3) п`ять років - у разі засудження до покарання у виді позбавлення волі за нетяжкий злочин, а також при засудженні до позбавлення волі на строк не більше п`яти років за тяжкий злочин;

4) десять років - у разі засудження до покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років за тяжкий злочин, а також при засудженні до позбавлення волі на строк не більше десяти років за особливо тяжкий злочин;

5) п`ятнадцять років - у разі засудження до покарання у виді позбавлення волі на строк більше десяти років за особливо тяжкий злочин.

Крім того, заявником наведена практика ЄСПЛ, а саме рішення у справі «Надточій проти України».

Отже, оцінюючи релевантність згаданого рішення ЄСПЛ до даної справи, виходжу з наступних доводів та мотивів.

Вказане рішення стосувалося ввезення на митну територію України автомобіль (Audi-100), який був зареєстрований у Литві. Зокрема, 5 червня 2002 року за відсутності заявника Чернігівською митницею був складений протокол про порушення митних правил, оскільки заявник не вивіз зазначений автомобіль за митну територію України. 17 липня 2002 року Чернігівською митницею справа заявника була направлена до Новозаводського районного суду міста Чернігова. У супровідному листі зазначалось, що справа направляється до суду для вирішення питання щодо притягнення заявника до відповідальності за порушення статті 112 Митного кодексу. 12 серпня 2002 року суд розглянув справу за відсутності заявника. Справа була розглянута судом у той час коли заявник перебував під вартою. Заявнику було повідомлено про зазначену постанову суду адміністрацією установи з виконання покарань, яка отримала копію постанови 23 серпня 2002 року.

Крім того, у наведеному рішенні, серед іншого, заначено наступне:

« п. 21. Суд зазначає, що Уряд визнав карний кримінально-правовий характер Кодексу про адміністративні правопорушення, проте заперечував проти того, що Митний кодекс має аналогічний характер. На думку Суду, основною метою Митного кодексу дійсно є регулювання економічних питань, проте, якщо взяти до уваги положення цього кодексу, зазначені у розділі "Відповідне національне законодавство" (див. пункт 14 вище), Митний кодекс також регулює відносини, пов`язані з митними правопорушеннями. Суд звертає увагу на те, що розділ VII містить норми щодо контрабанди та посилання на кримінальне законодавство, а розділ VIII, положення якого застосовуються у справі заявника, стосується порушень митних правил. У цьому зв`язку необхідно зазначити, що у розділі 2 Кодексу про адміністративні правопорушення чітко визначається відповідальність за порушення митних правил, а стаття 139 Митного кодексу містить положення про адміністративні стягнення, такі як попередження, штраф та конфіскація. Останні два стягнення застосовуються за порушення митних правил згідно зі статтями 112 та 113 Митного кодексу. Ґрунтуючись на зазначеному вище, Суд не вбачає істотної різниці між Кодексом про адміністративні правопорушення, який, на думку Уряду, має карний кримінально-правовий характер, та розділом VIII Митного кодексу, який стосується окремих видів митних правопорушень, які також можна визначити як адміністративні правопорушення. Суд також не поділяє думки Уряду, що положення Митного кодексу, які застосовуються у справі заявника, пов`язані з договірними зобов`язаннями. Суд зазначає, що ці положення Митного кодексу безпосередньо поширюються на всіх громадян, які перетинають кордон та регулюють їх поведінку шляхом застосування стягнень (штраф та конфіскація), які є як покаранням, так і стримуванням від порушення. Таким чином, митні правопорушення, які розглядаються, мають ознаки, притаманні "кримінальному обвинуваченню" у значенні статті 6 Конвенції (див., mutatis mutandis, "Озтюрк проти Німеччини" (Ozturk v. Germany), рішення від 21 лютого 1984 року, Серія A N 73, п. 53). Що стосується покарання (конфіскація), яке фактично було застосовано до заявника, Суд зазначає, що таке стягнення передбачається двома кодексами - Кодексом про адміністративні правопорушення та Митним кодексом як вид покарання за вчинення правопорушень (основний або додатковий). В будь-якому випадку, незалежно від характеристики суті цього стягнення, факти свідчать, що заявник зазнав значної шкоди у зв`язку із застосуванням до нього цього стягнення (див. "Велч проти Сполученого Королівства" (Welch v. the United Kingdom), рішення від 9 лютого 1995 року, Серія A N 307-A, п. 34).

22. Таким чином, Суд вважає, що ця справа за своєю суттю є кримінальною, а також, що зазначені митні адміністративні правопорушення фактично мали кримінальний характер та повністю підпадають під гарантії статті 6 Конвенції.»

Отже, суддею у даній справі не ставиться під сумнів можливість застосування практики ЄСПЛ під час розгляду справ про адміністративні правопорушення. Більше того, суддя погоджується з тим, що справи про адміністративні правопорушення за своєю суттю можна віднести до кримінальних та вони підпадають під гарантії статті 6 Конвенції.

Водночас, застосування практики ЄСПЛ не повинно бути нерегульованим, зокрема під час застосування відповідної практики суд повинен оцінити та співставити суть правовідносин які вирішує він, з суттю та змістом питань які досліджував Європейський Суд. Неприйнятним, за переконанням суду, є необґрунтоване застосування такої практики, зокрема покладення в основу судового рішення окремих фраз, речень чи абзаців рішення ЄСПЛ без дослідження контексту самого рішення і питання яке вирішував Суд.

Отже, відповідна судова практика повинна враховуватись і оцінюватись на предмет її релевантності, тобто міри відповідності рішення завданню чи питанню яке вирішується у справі.

Не можна не відзначити, що у справі «Надточій проти України» не досліджувалось питання звільнення особи від відбування адміністративного стягнення, у зв`язку із закінченням двох річного строку давності виконання судового рішення.

Оцінюючи доводи автора подання, виходжу також з того, що посилюючись на положення ч. 1 ст. 80 КК України, представник органу пробації залишив поза увагою той факт, що положення частин 3 та 4 цієї ж статті Кримінального кодексу встановлюють наступне.

Перебіг давності зупиняється, якщо засуджений ухиляється від відбування покарання. У цих випадках перебіг давності відновлюється з дня з`явлення засудженого для відбування покарання або з дня його затримання. У цьому разі строки давності, передбачені пунктами 1-3 частини першої цієї статті, подвоюються. Перебіг давності переривається, якщо до закінчення строків, зазначених у частинах першій та третій цієї статті, засуджений вчинить новий злочин. Обчислення давності в цьому випадку починається з дня вчинення нового злочину.

У даному конкретному випадку встановлено, що правопорушник уникає виконання стягнення, жодних поважних причин таких дій ОСОБА_1 не встановлено і не наведено таких представником органу пробації. Більше того, саме стягнення накладене на ОСОБА_1 стосується правопорушення пов`язаного з уникненням виконання зобов`язання по сплаті аліментів.

Не можна залишити поза увагою і те, що з особової справи №02/2021 ОСОБА_1 вбачається, що за період з 27.01.2022 року, тобто дати відмови судом у задоволенні наведеного вище подання інспектора, за понад рік часу представники органу пробації вчинили лише три дії, а саме скерували виклик (в матеріалах справи відсутні будь-які документи на підтвердження факту поштового відправлення), здійснили вихід за адресою АДРЕСА_1 (хоча адреса ОСОБА_3 наведена у поданні проспект Чорновола 1/7) та скерували запит до Франківського відділу ДВС (докази здійснення поштового відправлення, знову ж таки відсутні).

Наведене вказує на необґрунтованість подання та відсутність законних підстав для його задоволення.

Таким чином, виходячи з вищенаведеного, приходжу до висновку, що у задоволенні подання слід відмовити.

Керуючись ст. 304 КУпАП,

постановив:

У задоволенні подання провідного інспектора Галицького районного відділу філії Державної установи «Центр пробації» у Львівській області Яцини О.І. про вирішення питання про давність виконання судового рішення відмовити.

Постанова оскарженню не підлягає.

Суддя В.В. Стрельбицький