П О С Т А Н О В А

Іменем України

27.12.2023 року м. Львів

Суддя Франківського районного суду м.Львова Мартинишин М.О., розглянувши матеріали про притягнення до адміністративної відповідальності

ОСОБА_1 - ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, працюючої ФОП, проживаючої за адресою: АДРЕСА_1

за ст.124 Кодексу України про адміністративне правопорушення

в с т а н о в и в:

У провадженні суду перебувають адміністративні матеріали про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ст.124 Кодексу України про адміністративне правопорушення.

Як вбачається з протоколу про адміністративне правопорушення серії ААД №507962 від 01.11.2023 року, що 01.11.2023 року о 16:05 год. по вул. В.Великого,103 у м.Львові ОСОБА_1 керуючи автомобілем марки «Citroen DS4» д.н.з. НОМЕР_1 не стежила за дорожньою обстановочкою, вчасно не зреагувала на її зміну та не надала перевагу в русі транспортному засобу «Volkswagen Tiguan» д.н.з. НОМЕР_2 , яка наближалась з правого боку та скоїла з ним зіткнення. При ДТП транспортні засоби отримали до механічні пошкодження, чим порушила п.п. 2.3б; 10.1 ПДР України, за що відповідальність передбачена ст. 124 КУпАП.

Правопорушниця ОСОБА_1 у суді свою вину у вчиненні адміністративного правопорушення за ст. 124 КУпАП не визнала, заперечує викладенні дані у протоколі про адміністративні правопорушення. Зазначає, що 01.11.2023 року близько о 16 год. 05 хв. у місті Львові на вул. В. Великого вона керувала автомобілем «Citroen DS4» д.н.з. НОМЕР_1 , по смузі зустрічного руху оскільки в її смузі були припарковані автомобілі, зі швидкістю приблизно 25 км/ год. В момент виїзду на смугу зустрічного руху жодних транспортних засобів, яким би вона створювала небезпеку для руху не було. Під`їжджаючи до т-подібного перехрестя міжбудинкових доріг по вулиці Володимира Великого, між будинками № 61 та № 85 на якому вона мала намір повернути праворуч. Перебуваючи на відстані 10-12 метрів до межі т-подібного перехрестя застосувала екстрене гальмування оскільки побачила, що з правого боку наближається автомобіль білого кольору «Volkswagen Tiguan» д.н.з. НОМЕР_2 , однак уникнути зіткнення не вдалося. Вона, як і водій автомобіля «Volkswagen Tiguan» д.н.з. НОМЕР_2 мала можливість бачити що наближаюся до т-подібного перехрестя на відстані не менше ніж 30 метрів. У зв`язку з чим, просила закрити провадження по даній справі у зв`язку з відсутністю у її діях складу адміністративного правопорушення ст.124 КУпАП.

У суді представник правопорушниці ОСОБА_1 адвокат Петрина С.М. вказав, що ОСОБА_1 свою вину у вчиненні адміністративного правопорушення за ст. 124 КУпАП не визнає, заперечує викладенні дані у протоколі про адміністративні правопорушення. Зазначає, що до п.16.12 ПДР України, водій зобов`язаний дати дорогу на перехресті рівнозначних доріг, а в даному випадку у водія ОСОБА_1 не було даного обов`язку, оскільки згідно схеми місця ДТП, зіткнення відбулось за 3,75 м. від перехрестя. Крім цього, ДТП відбулось по причині недотримання водієм ОСОБА_2 пунктів 1.2; 10.5 ПДР України, а саме водій ОСОБА_2 повинна була при виїзді на т-подібне перехрестя рухатись правою стороною проїжджої частини так щоб не опинитися на смузі зустрічного рух, однак вона при виїзді на т-подібне перехрестя зрізала кут повороту, виїхавши на смугу зустрічного руху і здійснила саме вона ДТП. При цьому, працівники поліції не звернули увагу про те, що ДТП відбулось на перехресті доріг(т-подібному), а склали протокол серії ААД №507962 від 01.11.2023 року за порушення пункту 10.1 ПДР України, однак саме пункт 16.12. ПДР України регулює проїзд транспортних засобів ПДР України на перехресті. Відтак вказує, що у діях водія ОСОБА_2 вбачається порушення пунктів 1.2, 10.5 ПДР України. У зв`язку з чим, просив закрити провадження по даній справі у зв`язку з відсутністю у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення ст.124 КУпАП.

ОСОБА_2 в суд не з`явилася, хоча належним чином була повідомлена про час та місце розгляду справи.

Заслухавши пояснення ОСОБА_1 та її адвоката Петрина С.М., дослідивши матеріалами адміністративної справи, долучені документи, приходжу до переконання, що у діях ОСОБА_1 відсутній склад адміністративного правопорушення, передбачений ст. 124 КУпАП, тому провадження по справі слід закрити з наступних підстав.

Відповідно до ст.9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визначається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Відповідно до ст. 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Згідно з ст.280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 251 КУпАП, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу. Суд також не має права самостійно відшукувати докази винуватості особи у вчиненні правопорушення.

Крім того, за змістом ст. ст. 279, 280 КУпАП, справа про адміністративне правопорушення має суддею розглядатись лише у межах тих обставин, які зазначені у протоколі про таке порушення.

Слід зазначити, що суд не вправі самостійно змінювати на шкоду особі фабулу, викладену у протоколі про адміністративне правопорушення, яка по суті становить виклад обвинувачення у вчиненні певного правопорушення, винуватість у скоєнні якого певною особою, має доводитись в суді; суд також немає права самостійно відшукувати докази винуватості особи у вчиненні правопорушення. Оскільки діючи таким чином, суд перебиратиме на себе функції обвинувача, позбавляючись статусу незалежного органу правосуддя, що є порушенням ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, притягнення особи до адміністративної відповідальності розцінюється як «кримінальне обвинувачення», оскільки адміністративні правопорушення мають ознаки притаманні «кримінальному обвинуваченню» у значенні ст. 6 Конвенції. Таку позицію висловив Європейський суд з прав людини в рішенні по справі Надточій проти України від 15 травня 2008 року.

Відповідно до ст. 124 КУпАП порушення учасниками дорожнього руху правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортних засобів, вантажу, автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів, дорожніх споруд чи іншого майна, тягне за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або позбавлення права керування транспортними засобами на строк від шести місяців до одного року.

Згідно з п. 2.3 (б) ПДР України для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі.

Відповідно до п.10.11 ПДР України у разі коли траєкторії руху транспортних засобів перетинаються, а черговість проїзду не обумовлена цими Правилами, дати дорогу повинен водій, до якого транспортний засіб наближається з правого боку.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із статті 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Проте, дії ОСОБА_1 працівниками поліції кваліфіковані за ст. 124 КУпАП.

Умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність в її діях складу адміністративного правопорушення.

Склад адміністративного правопорушення це сукупність встановлених законом об`єктивних і суб`єктивних ознак, що характеризують діяння як адміністративне правопорушення (проступок). До складу адміністративного правопорушення входять ознаки, які характеризують об`єкт, об`єктивну і суб`єктивну сторони та суб`єкта правопорушення.

Об`єктом адміністративного проступку передбаченого ст. 124 КУпАП є суспільні відносини у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху та у сфері власності. Об`єктом даного адміністративного проступку є суспільні відносини у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху та у сфері власності. Об`єктивна сторона правопорушення виражається у порушенні учасниками дорожнього руху правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортних засобів, вантажу, автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів, дорожніх споруд чи іншого майна (матеріальний склад). Суб`єкт адміністративного правопорушення - загальний (фізична осудна особа, яка досягла 16-річного віку). Суб`єктивна сторона правопорушення визначається ставленням до наслідків і характеризується наявністю вини у формі умислу або необережності.

За змістом ст. 124 КУпАП дане адміністративне правопорушення належить до правопорушень із так званим матеріальним складом. А тому ознакою його об`єктивної сторони, що характеризує вчинене діяння, є не будь-яке з порушень правил безпеки дорожнього руху, а лише ті з них, які створюють реальну можливість настання наслідків у вигляді майнової шкоди у випадку відсутності такого зв`язку особу може бути притягнути тільки до цивільної правової відповідальності.

Тому встановлення причинного зв`язку між діянням, що полягає у порушенні конкретних правил безпеки дорожнього руху і наслідками, що настали, є обов`язковою ознакою об`єктивної сторони адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП.

Причинний зв`язок між діянням та наслідками при дорожньо-транспортних пригодах - це коли поведінка особи створює конкретну можливість результату чи перетворює можливість у дійсність, у наявності причинний зв`язок достатній для відповідальності.

Диспозиція ст. 124 КУпАП передбачає відповідальність за порушення правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортних засобів, вантажу, автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів, дорожніх споруд чи іншого майна.

Виходячи з положень ч.1 ст.6 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, а також з практики Європейського суду з прав людини у справах «Лучанінова проти України» (рішення від 09.06.2011 р., заява № 16347/02), «Малофєєва проти Росії»(рішення від 30.05.2013 р., заява №36673/04), «Карелін проти Росії» (заява № 926/08, рішення від 20.09.2016 р.), беручи до уваги адміністративне стягнення, передбачене ст.124 КпАП України, слід виходити з того, що, як і у кримінальному провадженні, суд у цій справі має бути неупередженим і безстороннім і не вправі самостійно змінювати на шкоду особі формулювання правопорушення, викладене у фабулі протоколу про адміністративне правопорушення. Відповідне формулювання слід вважати по суті викладенням обвинувачення у вчиненні адміністративного правопорушення, винуватість у скоєнні якого має бути доведено не судом, а перед судом у змагальному процесі.

Відтак, суд не має права самостійно змінювати на шкоду особі формулювання правопорушення, викладене у фабулі протоколу про адміністративне правопорушення.

Як вбачається з протоколу про адміністративне правопорушення вказується про те, що ОСОБА_1 порушила п. 10.11 Правил дорожнього руху України.

Вимоги п. 16.2 ПДР України передбачають, що на регульованих і нерегульованих перехрестях водій, повертаючи праворуч або ліворуч, повинен дати дорогу пішоходам, які переходять проїзну частину, на яку він повертає, а також велосипедистам, які рухаються прямо в попутному напрямку.

Однак при такому формулюванні звинувачення у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП, не викладено, як в протоколі, а зрештою як і в матеріалах справи об`єктивну сторону цього правопорушення.

Згідно схеми ДТП вбачається, що дане ДТП відбулось за 3,75 м. від перехрестя, а відтак у водія ОСОБА_1 не було такого обов`язку надати перевагу в русі транспортному засобу «Volkswagen Tiguan» д.н.з. НОМЕР_2 , яка наближалась з правого боку.

Згідно наявної розмітки, водій ОСОБА_1 рухалася з дотриманням даної горизонтальної розмітки та враховуючи наявність розмітки, яка визначає траєкторію руху транспортних засобів, які є зустрічними для водія ОСОБА_2 , і була в зоні його видимості, мала право розраховувати відповідно до вимог п. 1.4 ПДР України на дотримання даної розмітки іншими водіями.

Крім цього, із протокол огляду місця дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 30 листопада 2023 року м. Львів від 30.11.2023 року та долученими додатками до такого вбачається, що було проведено огляд ділянки дороги (перехрестя) міжбудинкових доріг по вулиці Володимира Великого, між будинками № 61 та № 85 у місті Львові та проведено відповідні заміри цієї ділянки дороги, які дають встановити значну відстань для роз`їзду автомобілів на цій ділянці дороги.

З письмових пояснень іншого учасника ДТП - водія ОСОБА_2 від 01.11.2023 року вбачається, що 01.11.2023 року о 16:10 год. вона рухаючись на автомобілі «Volkswagen Tiguan» д.н.з. НОМЕР_2 на т-подібному перехресті, почала здійснювати поворот ліворуч, знаку дати дороги небуло, відповідно вони перехрестились правом правої руки, а відповідно автомобіль «Citroen DS4» д.н.з. НОМЕР_1 повинен був дати її дорогу.

Враховуючи вищезазначене, а також суд зазначає, що з письмових пояснень потерпілої ОСОБА_2 , як окремо, так і в сукупності без інших доказів, неможливо зробити висновок про доведеність винуватості ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП.

Крім цього, ОСОБА_2 до суду не з`явилася, та в телефонному режимі повідомила суд, що всі матеріали складенні були працівниками поліції відносно водія ОСОБА_1 до протоколу та те, що вона не зможе прибути до суду, а тому встановити факт адміністративного правопорушення на підставі наданих суду сукупності письмових доказів неможливо.

Натомість будь-які інші докази або ж фактичні дані, на основі яких можливо встановити наявність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення та її винність у вчиненні ДТП, серед матеріалів справи відсутні.

Разом з тим, надані ОСОБА_1 на місці події та в суді пояснення є логічними та узгоджуються з наданою схемою місця ДТП, на якому відображається напрямок руху та знаходження транспортних засобів водіїв.

За таких обставин, суд вважає, що водій ОСОБА_1 не порушувала п. 10.11 ПДР України, вказаний у протоколі про адміністративне правопорушення.

Відтак, суд критично оцінює протокол про адміністративне правопорушення серії ААД №507962 від 01.11.2023 року, так як такий протокол про адміністративне правопорушення сам по собі без підтвердження іншими доказами не є доказом на доведення вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ст.124 КУпАП, оскільки відображає виключно суб`єктивні судження самого поліцейського.

Відповідно до 1.2 ПДР України в Україні установлено правосторонній рух транспортних засобів.

Згідно з п. 10.5 Правил дорожнього руху, поворот необхідно виконувати так, щоб при виїзді з перехрещення проїзних частин транспортний засіб не опинився на смузі зустрічного руху, а у разі повороту праворуч слід рухатися ближче до правого краю проїзної частини.

Відповідно до п. 12.1 Правил дорожнього руху під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним.

Між тим, працівником поліції вказуючи про наявність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, однак до матеріалів справи, працівниками поліції не з`ясовано причинно-наслідкового зв`язку між настанням дорожньо-транспортної події та діями/бездіяльністю учасників ДТП, томуне надано оцінки діям потерпілої ОСОБА_3 , які передували настанню даного ДТП, оскільки з схеми місця ДТП вбачається, що остання опинилась на смузі зустрічного руху, та при виїзді на т-подібному перехресті зрізала кут повороту, виїхавши на смугу зустрічного руху і здійснила дане ДТП.

Будь-яких належних та допустимих доказів (показання свідків, технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису) на підтвердження вини ОСОБА_1 у вчиненні нею адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП, до матеріалів справи не долучено.

Положеннями ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» №3477-IV від 23.02.2006 року встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Враховуючи правову позицію ЄСПЛ у справах «Малофєєва проти Росії» («Malofeyeva v. Russia», рішення від 30.05.2013 р., заява № 36673/04) та «Карелін проти Росії» («Karelin v. Russia», заява № 926/08, рішення від 20.09.2016 р.), суддя не має права взяти на себе функції сторони обвинувачення, змінити обсяг інкримінованого правопорушення, усунути певні розбіжності та неточності, які мають місце в протоколі про адміністративне правопорушення, самостійно відшукувати докази винуватості особи, що становило б порушення ст. 6 Конвенції в частині дотримання принципу рівності сторін і вимог змагального процесу (за цих умов особа позбавлена можливості захищатися від висунутого проти нього обвинувачення перед незалежним судом, а навпаки вона має захищатися від обвинувачення, яке, по суті, судом підтримується).

ЄСПЛ притримується у своїх рішення позиції того, що суд вправі обґрунтовувати свої висновки лише доказами, що випливають зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпції факту ( рішення Європейського суду з прав людини, справа " Коробов проти України " № 39598 / 03 від 21 липня 2011 року ), тобто таких, що не залишать місце сумнівам, оскільки наявність останніх не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом» ( рішення від 18 січня 1978 року у справі « Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v.the UnitedKingdom), п. 161, Series A заява № 25).

У рішенні ЄСПЛ від 10.02.1995 року у справі «Аллене де Рібемон проти Франції», ЄСПЛ зазначив, що сфера застосування принципу презумпції невинуватості значно ширше, ніж це передбачають: презумпція невинуватості обов`язкова не тільки для кримінального суду, який вирішує питання про обґрунтованість обвинувачення, а й для всіх інших суспільних відносин.

Відповідно до принципу «поза розумним сумнівом», зміст якого сформульований у п. 43 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кобець проти України» від 14 лютого 2008 року, доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпції, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість обвинуваченого доведено поза розумним сумнівом.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 22.12.2010 року № 23-рп/2010 адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до неї ґрунтується на конституційних принципах, в тому числі, і закріпленої в статті 62 Конституції України презумпції невинуватості.

Відповідно до ч. 3 ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачиться на її користь.

Згідно з п. 2 ст. 129 Конституції України, однією з основних засад судочинства, є забезпечення доведеності вини.

В той же час, у справі «Barbera, Messegu and Jabardo v.Spain» від 06.12.1998 (п.146) Європейський суд з прав людини встановив, що принцип презумпції невинності вимагає серед іншого, щоб виконуючи свої обов`язки, судді не починали розгляд справи з упередженої думки, що особа скоїла правопорушення, яке ставиться їй в провину; всі сумніви, щодо її винуватості повинні тлумачитися на користь цієї особи.

Рішенням Конституційного Суду України від 26 травня 2015року №5-рп/2015 у справі за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 276 Кодексу України про адміністративні правопорушення визначено, що у наведених положеннях Кодексу визначено систему правових механізмів щодо забезпечення дотримання прав особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, на стадії розгляду уповноваженим органом (посадовою особою) справи про адміністративне правопорушення, зокрема, з метою запобігти безпідставному притягненню такої особи до відповідальності.

В силу принципу презумпції невинуватості, діючого в адміністративному праві, всі сумніви у винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості. Всі факти встановлені судом у сукупності викликають сумніви щодо факту самого правопорушення та законності його фіксації. Рішення суб`єкта владних повноважень повинно бути законним і обґрунтованим і не може базуватись на припущеннях та неперевірених фактах.

У відповідності до роз`яснень, які містяться в ч.2 п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 01.11.1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», визнання особи винуватою, може мати місце лише за умови доведеності її вини.

Статтею 7 КУпАП визначено, що ніхто не може бути під даний заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.

Державні органи не мають права перекладати обов`язок доказування невинуватості на особу, відносно якої складено протокол про адміністративне правопорушення.

А вимагання від особи представлення доказів на свій захист і спростування протоколу, є неприпустимим в розумінні принципу презумпції невинності, закріпленому в ст.62 Конституції України, оскільки доказування є правом особи, а не її юридичним обов`язком.

Виходячи з положень статті 62 Конституції України про те, що обвинувачення не може ґрунтуватись на припущеннях, а усі сумніви щодо доведеності вини особи мають тлумачитись на її користь, тому вважаю, що даний протокол, у сукупності з іншими доказами не можуть забезпечити такий рівень доказування вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, який би не залишив «розумних сумнівів» у доведеності цієї події.

Відповідно до ст.284 КУпАП по справі про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить одну з таких постанов: 1) про накладення адміністративного стягнення; 2) про застосування заходів впливу, передбачених статтею 24-1 цього Кодексу; 3) про закриття справи.

Згідно п. 1 ч.1 ст. 247 КУпАП України, провадження у справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю у випадку відсутності події і складу адміністративного правопорушення. Наявність події правопорушення доводиться шляхом надання доказів.

Водночас, відповідно до ст.252 КУпАП України, орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Таким чином, у суду відсутні підстави для притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності, зважаючи на те, що у матеріалах справи відсутні достатні докази, які беззаперечно свідчили б про вчинення нею адміністративного правопорушення, визначеного ст. 124 КУпАП.

Разом з тим, суд не може вийти за межі розгляду обставин зазначених у протоколі, оскільки порушення ОСОБА_1 за п. 10.11 ПДР України не доведено наявними у справі доказами.

Виходячи з наведеного, з урахуванням вимог п.1 ч.1 ст.247 КУпАП, вважаю, що порушене відносно ОСОБА_1 провадження в справі про адміністративні правопорушення підлягає закриттю за відсутності складу адміністративного правопорушення.

Керуючись ст. 7, 9, 247, 248, 279, 283, 284, 307, 308 КУпАП

п о с т а н о в и в:

провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 закрити на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 Кодексу України про адміністративне правопорушення.

Постанова може бути оскаржена протягом 10 днів з дня її винесення шляхом подання апеляційної скарги до Львівського апеляційного суду через Франківський районний суд м. Львова.

Суддя Мартинишин М.О.