Справа № 638/4694/23
Провадження № 3/638/2338/23
ПОСТАНОВА

Іменем України

22 червня 2023 року Дзержинський районний суд м. Харкова у складі головуючого судді Невеніцина Є.В., за участю захисника Касторного Д.В., розглянувши адміністративний матеріал, який надійшов від Управління патрульної поліції в Харківській області Департаменту патрульної поліції, про притягнення до адміністративної відповідальності

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення,

ВСТАНОВИВ:

06.05.2021 о 10 год. 13 хв. водій ОСОБА_1 керував автомобілем марки «ВАЗ-21072» номерний знак НОМЕР_1 по вул. Ахсарова, 7 у м. Харкові з ознаками наркотичного сп`яніння, а саме: зіниці очей, які не реагують на світло, неприродна блідість, виражене тремтіння пальців рук. Від проходження огляду на стан наркотичного сп`яніння у встановленому законом порядку в закладі охорони здоров`я КНП ХОР «Обласний наркологічний диспансер» відмовився в присутності двох свідків.

Захисником Касторним Д.В. подане клопотання про закриття провадження у справі стосовно ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 130 КУпАП у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення. Мотивуючи клопотання зазначив, що його підзахисний наркотичні засоби не вживав, транспортним засобом не керував, матеріали справи не містять даних, що підтверджують правомірність зупинення автомобіля під керуванням ОСОБА_2 . Таким чином в діях особи відсутній об`єктивна сторона та відповідно склад адмінправопорушення. Вказує на упереджене ставлення працівників поліції через те, що ОСОБА_2 раніше притягувався до кримінальної відповідальності за ст. 309 КК України, що врешті й стало причиною вимоги про проходження огляду на стан сп`яніння за фактичної відсутності законних підстав для проведення огляду. ОСОБА_1 був готовий пройти відповідне обстеження, після чого працівник поліції ввів його в оману, повідомивши, що той може на законних підставах відмовитися від обстеження. ОСОБА_1 зрозумів це так, що в такому разі для нього не настає адміністративної відповідальності. При складанні матеріалів працівник поліції не повідомив свідкам ознаки наркотичного сп`яніння, що начебто були наявні у водія. Після складання протоколу про адмінправопорушення працівники поліції фактично не відсторонили ОСОБА_2 від керування транспорнтним засобом.

В судовому засіданні захисник підтримав клопотання та просив його задовольнити, посилаючись на наведені в ньому доводи.

Крім цього, захисник зауважив, що в протоколі відсутні дані про долучення до нього відеозапису з реєстратору службового автомобіля УПП, що свідчить про недопустимість такого відеозапису у якості доказу по справі.

Згідно ст. 245 КУпАП, завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Відповідно до ст. 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Порядок проходження огляду на стан сп`яніння врегульовано ст. 266 КУпАП, а також Інструкцією про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженою наказом Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства охорони здоров`я України № 1452/735 від 09.11.2015, та Порядком направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, і проведення такого огляду, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 1103 від 17.12.2008.

Згідно з п. 2.5 Правил дорожнього руху, водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Вина ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення, яке мало місце 06.05.2023 та полягало у відмові відповідно до встановленого порядку від проходження огляду на стан наркотичного сп`яніння, підтверджується наступними доказами: даними протоколу про адміністративне правопорушення серії ААД № 033110 від 06.05.2023, згідно якого ОСОБА_1 вчинив правопорушення за вказаних вище обставин; письмовими поясненнями свідків ОСОБА_3 , ОСОБА_4 від 06.05.2023; направленням на огляд водія транспортного засобу з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції від 06.05.2023, рапортом співробітника поліції; даними відеозаписів з бодікамер поліцейських та відеореєстратору автомобіля патрульної поліції.

Оцінюючи зібрані у справі докази як окремо, так й у сукупності та взаємозв`язку, суд визнає їх належними, допустимими та достатніми, вважає доведеною вину ОСОБА_1 у вказаному вище правопорушенні та факт порушення ним 06.05.2023 року вимог п. 2.5 ПДР України.

Дії ОСОБА_1 суд кваліфікує за ч. 1 ст. 130 КУпАП як відмову особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан наркотичного сп`яніння.

Доводи захисника про відсутність складу адміністративного правопорушення у діях ОСОБА_1 спростовуються вищенаведеними доказами, зокрема, відеозаписом з боді-камер поліцейських та відеореєстратора автомобіля патрульної поліції. З приводу вищенаведених, викладених у письмових поясненнях захисника, доводів, суд назначає наступне.

Підстави, за яких поліцейський може, а в певних випадках зобов`язаний зупинити транспортний засіб визначені у ст. 35 Закону України «Про національну поліцію». Такими можуть бути не лише порушення вимог ПДР України, а й інші, наприклад: наявність очевидних ознак, що свідчать про технічну несправність транспортного засобу; наявність інформації, що свідчить про причетність водія або пасажирів транспортного засобу до вчинення дорожньо-транспортної пригоди, кримінального чи адміністративного правопорушення, або якщо є інформація, що свідчить про те, що транспортний засіб чи вантаж можуть бути об`єктом чи знаряддям учинення дорожньо-транспортної пригоди, кримінального чи адміністративного правопорушення; якщо необхідно здійснити опитування водія чи пасажирів про обставини вчинення дорожньо-транспортної пригоди, кримінального чи адміністративного правопорушення, свідками якого вони є або могли бути; якщо необхідно залучити водія транспортного засобу до надання допомоги іншим учасникам дорожнього руху або поліцейським або як свідка під час оформлення протоколів про адміністративні правопорушення чи матеріалів дорожньо-транспортних пригод та інші.

Захисником не зазначено та матеріали справи не містять даних про оскарження правомірності дій працівників поліції в адміністративному чи судовому порядку. Клопотань про виклик до суду для допиту у якості свідків працівників поліції захисник не заявляв.

Таким чином, довід захисту про незаконність процедури зупинення транспортного засобу є необґрунтованим.

Твердження адвоката про те, що ОСОБА_1 не керував транспортним засобом спростовується матеріалами справи та відеозаписом з реєстратора автомобіля патрульної поліції від 06.05.2023, на якому зображено рух автомобіля марки «ВАЗ-21072» номерний знак НОМЕР_1 перед його зупинкою.

З інших відеозаписів вбачається, що ОСОБА_1 не заперечував факт керування ним транспортним засобом, письмових пояснень з цього приводу не надав.

Стосовно вимоги захисника про визнання відеозапису з відеореєстратора недопустимим доказом, суд зазначає наступне.

Статтею 251 КУпАП передбачено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Наданий відеозапис підпадає під критерії, визначені ст. 251 КУпАП, має доказове значення по справі, його зміст узгоджується з іншими доказами у справі, дані про незаконність отримання такого доказу відсутні.

Стосовно незазначення відеозапису як додатку до протоколу про адміністративне правопорушення, суд вказує наступне.

У постанові Верховного Суду від 26.03.2020 року у справі № 2а-475/09/1370 застосовані релевантні для цієї справи висновки та практика ЄСПЛ, за якими не може бути скасовано правильне по суті рішення та відступлено від принципу правової визначеності лише задля правового пуризму. Рішення може бути скасоване лише для виправлення істотної помилки.

Пуризм у загальноприйнятому розумінні є надмірним прагненням до чистоти, переваги форми над змістом.

Процесуальні норми є вторинними порівняно з матеріальними, оскільки призначення перших полягає в забезпеченні реалізації других. Тобто характер, зміст і призначення процесуальних норм підпорядковані вимогам матеріальних норм і тому зумовлені ними та є похідними від них.

Не кожен дефект певного адміністративного акта, яким є й протокол про адміністративне правопорушення, робить його неправомірним. Фундаментальне порушення - це таке порушення суб`єктом владних повноважень норм права, допущення суттєвої, істотної помилки при прийнятті певного рішення, яке мало наслідком прийняття незаконного рішення. Стосовно ж процедурних порушень, то в залежності від їх характеру такі можуть мати наслідком нікчемність або оспорюваність акта, а в певних випадках, коли йдеться про порушення суто формальні, взагалі не впливають на його дійсність.

Такий вимір суттєвості порушень застосовує Європейський суд з прав людини, який у своїх рішеннях демонструє виважений підхід до оцінки характеру допущених порушень належної процедури з точки зору їх можливого впливу на загальну справедливість судового розгляду. Метод «оцінки справедливості процесу в цілому» не передбачає дослідження правомірності будь-якої окремої процесуальної дії у відриві від інших етапів процесу. По суті, ЄСПЛ у своїх рішеннях акцентує увагу на необхідності з`ясувати, «чи перетворили допущені порушення (в контексті конкретних обставин справи) судовий розгляд у цілому на несправедливий».

При цьому, як свідчить практика ЄСПЛ, навіть виявлення судом серйозних (чи вагомих), на його думку, порушень права на справедливий судовий розгляд, допущених національними судами, не завжди тягне загальну оцінку проведеного судового розгляду та ухваленого підсумкового рішення як несправедливого.

Інакше кажучи, за принципами, що сповідує ЄСПЛ, скасування певного акта з одних лише формальних мотивів не буде забезпечувати дотримання балансу принципу правової стабільності та справедливості.

У зв`язку з наведеним, суд не вбачає підстав для визнання відеозапису з реєстратора автомобіля патрульної поліції недопустимим доказом, адже таке порушення не свідчить про недопустимість доказу та неможливість повного, всебічного, справедливого судового розгляду.

Щодо упередженого ставлення працівників поліції та відсутності підстав для проходження огляду на стан наркотичного сп`яніння, суд зазначає, що з відеозапису з бодікамер поліцейських вбачається, що ними оголошувалися ознаки наркотичного сп`яніння.

В діях працівників поліції свавільного, дискримінаційного підходу не вбачається, порушення прав ОСОБА_1 та порядку огляду особи на стан алкогольного сп`яніння не допущено, вимоги Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженою наказом Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства охорони здоров`я України № 1452/735 від 09.11.2015 та Порядком направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, і проведення такого огляду, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 1103 від 17.12.2008 працівниками поліції дотримано.

Стосовно твердження захисту про готовність ОСОБА_1 пройти огляд на стан сп`яніння, суд зазначає, що дійсно на відеозапису на початку спілкування з працівниками поліції зафіксоване висловлювання водія про те, що він не заперечує проти такого огляду, проте в подальшому водій в присутності свідків чітко та однозначно надав негативну відповідь на пропозицію інспектора поліції пройти огляд на стан наркотичного сп`яніння. Письмових заперечень ОСОБА_1 з приводу незабезпечення його огляду, про готовність пройти який вказує захисник, особа також не надала.

Незнання особою наслідків відмови від проходження у встановленому порядку огляду на стан сп`яніння не виключає відповідальності за скоєне адміністративне правопорушення.

Згідно з ч. 2 ст. 68 Конституції України, незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності.

Крім того, із дослідженого відеозапису вбачається, що поліцейський повідомляв ОСОБА_1 наслідки відмови від проходження огляду, а саме складання щодо нього протоколу про адмінправопорушення, передбачене ст. 130 КУпАП.

Також суд вказує, що працівник поліції оголосив ОСОБА_1 вимогу про його відсторонення від керування транспортними засобами. Даних про виконання або невиконання водієм такої вимоги поліцейського матеріали справи не містять.

Таким чином, доводи сторони захисту не спростовують висновків суду щодо доведеності вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Крім цього, при розгляді справи судом встановлено, що в протоколі про адміністративне правопорушення однією з ознак наркотичного сп`яніння вказано «зіниці очей, які не реагують на світло». Разом з тим, згідно з п. 4 Розділу 1 Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, однією з ознак наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, є звужені чи дуже розширені зіниці, які не реагують на світло. Неточність у викладенні вказаної ознаки наркотичного сп`яніння сама по собі не може вплинути на висновки суду по даній справі, адже, окрім вказаної, в протоколі викладені й інші ознаки наркотичного сп`яніння, а сукупність досліджених в судовому засіданні доказів свідчить про наявність в діях ОСОБА_1 складу інкримінованого йому адміністративного правопорушення поза розумним сумнівом.

На підставі викладеного, з урахуванням ступеню вини, а також характеру вчиненого правопорушення, суд вважає, що на ОСОБА_1 слід накласти адміністративне стягнення згідно із санкцією ч. 1 ст. 130 КУпАП, яке є безальтернативним, у вигляді штрафу з позбавленням права керування транспортними засобами, що є достатньою мірою відповідальності з метою його виховання, а також запобігання вчиненню нових правопорушень.

Відповідно до ст. 40-1 КУпАП, судовий збір у провадженні по справі про адміністративне правопорушення у разі винесення судом (суддею) постанови про накладення адміністративного стягнення сплачується особою, на яку накладено таке стягнення.

Згідно п. 5 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», у разі ухвалення судом постанови про накладення адміністративного стягнення, сплачується судовий збір в розмірі 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 536,8 грн та які підлягають стягненню з правопорушника.

Керуючись ст. 40-1, 130, 251-252, 279, 283-285 КУпАП, -

ПОСТАНОВИВ:

Накласти на ОСОБА_1 адміністративне стягнення за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, у вигляді штрафу на користь держави в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 (сімнадцять тисяч) гривень з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік.

Стягнути з ОСОБА_1 судовий збір на користь держави в розмірі 536,8 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 307 КУпАП штраф має бути сплачений не пізніш як через п`ятнадцять днів з дня вручення копії постанови про накладення штрафу, крім випадків, передбачених статтею 300-1 цього Кодексу, а в разі оскарження такої постанови - не пізніш як через п`ятнадцять днів з дня повідомлення про залишення скарги без задоволення.

Роз`яснити ОСОБА_1 , що у випадку несплати накладеного на нього штрафу у передбачений законом строк, до нього може бути застосовано подвійне стягнення штрафу в порядку ст. 308 КУпАП, тобто у випадку примусового виконання постанови суду.

Постанова може бути оскаржена до Харківського апеляційного суду у десятиденний строк з дня її винесення шляхом подачі апеляційної скарги через Дзержинський районний суд м. Харкова.

Постанова набирає законної сили після закінчення десятиденного строку її оскарження.

Суддя Є.В. Невеніцин