КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М УКРА Ї Н И

Справа №752/13800/22 Головуючий у І інстанції: Дідик М.В.
Провадження №33/824/1913/2023

01 червня 2023 року суддя судової палати з розгляду цивільних справ Київського апеляційного суду Стрижеус А.М., розглянувши справу про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою захисника Вовка Сергія Петровича, який діє в інтересах ОСОБА_1 на постанову Голосіївського районного суду м. Києва від 31 січня 2023 року,-

В С Т А Н О В И В:

Постановою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 31 січня 2023 року ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000 (сімнадцять тисяч) гривень 00 копійок з позбавленням права керування транспортними засобами на один рік.

Стягнуто з ОСОБА_1 судовій збір в розмірі 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 536 (п`ятсот тридцять шість) грн. 80 коп. на користь держави.

Провадження по справі відносно ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 122-2 КУпАП - закрито в зв`язку із закінченням строків накладення адміністративного стягнення.

Не погоджуючись з даним рішенням судді, захисником Вовком С.П., який діє в інтересах ОСОБА_1 , подано апеляційну скаргу, в якій він просить оскаржувану постанову судді скасувати в частині накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення за ч.1 ст. 130 КУпАПта прийняти нову постанову, якою провадження у справі про адміністративне правопорушення за ч.1 ст.130 КУпАП відносно ОСОБА_1 закрити на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП.

В обґрунтування апеляційних вимог посилається на те, що суд першої інстанції невірно виклав зафіксовані факти на відеозаписах та надав їм неправильного правового висновку, внаслідок чого прийняв незаконне рішення притягнувши ОСОБА_1 до відповідальності, оскільки відеозаписи навпаки спростовують викладені в протоколі про адміністравне правопорушення факти, зважаючи на відсутність підтвердження факту знаходження ОСОБА_1 за кермом автомобіля, або його вихід з водійського місця автомобіля, тому у останнього не було обов`язку проходити огляд на стан сп`яніння, як то вказав суд першої інстанції пославшись на пояснення поліцейського.

Звертає увагу, що у даній справі основним та єдиним доказом вчинення правопорушення стали пояснення зацікавленої особи - відповідача, який є працівником поліції, однак, зважаючи на висновок щодо таких пояснень Верховного Суду від 29 квітня 2020 року, останні не можуть бути допустимим доказом у справі.

ОСОБА_1 та його захисник - адвокат Вовк С.П., будучи належним чином повідомленими про день та час розгляду апеляційної скарги (с.с.59), у судове засідання 01 червня 2023 не з`явилися.

Клопотання захисника Вовка С.П. про відкладення розгляду апеляційної скарги у зв`язку із тим, що 30.05.2023 року він брав участь у судовому засіданні в Іршаківському районному суді Закарпатської області по справі № 301/434/20, а тому не може фізично прибути вчасно на судове засідання, суд апеляційної інстанції залишає без задоволення, оскільки до поданого клопотання захисник долучив посадочний документ, в якому міститься інформація про час прибуття поїзда до міста Києва 31.05.2023 10:47, а тому захисник Вовк С.П., який діє в інтересах ОСОБА_1 мав фізичну можливість прибути в судове засідання призначене 01 червня 2023 року на 11:15 в Київському апеляційному суді.

Праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (ALIMENTARIA SANDERS S.A. V. SPAIN, № 11681/85, § 35, ЄСПЛ, від 07 липня 1989 року).

Ні захисник Вовк С.П.., ні ОСОБА_1 не виявили бажання взяти участь у апеляційному розгляді, тому відповідно до положень ст. 294 КУпАП суд розглянув апеляційну скаргу у їх відсутність.

Перевіривши матеріали справи про адміністративне правопорушення, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

У відповідності до ст.245КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Згідно ст.280КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

У відповідності до п. 24 Постанови ПленумуВерховного СудуУкраїни №14«Про практикузастосування судамиУкраїни законодавствау справахпро деякізлочини протибезпеки дорожньогоруху таексплуатації транспорту,а такожпро адміністративніправопорушення натранспорті» від23грудня 2005року судам слід враховувати на неприпустимість спрощеного підходу до судового розгляду справ про адміністративні правопорушення на транспорті та ігнорування прав осіб, яких притягають до відповідальності.

Стаття 9КУпАП закріплює, що адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Місцевий суд під час розгляду справи про адміністративні правопорушення стосовно ОСОБА_1 дотримався цих вимог закону в повному обсязі.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.130КУпАП є законними та відповідають фактичним обставинам справи.

Вина ОСОБА_1 у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.130КУпАП повністю підтверджується встановленими в судовому засіданні фактичними обставинами вчинення адміністративного правопорушення та зібраними у відповідності з нормами КУпАП по справі доказами.

Під час розгляду справи про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 судом виконані вимоги ст.ст.280, 283 КУпАП та повно, всебічно з`ясовані обставини справи, дотримані вимоги закону щодо змісту постанови про адміністративне правопорушення.

З матеріалів справи вбачається, що винуватість ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, в повному обсязі підтверджена: відомостями з протоколу про адміністративне правопорушення серії правопорушення серії ДПР18 № 140390, ДПР18 № 140387 від 25.07.2022 року, поясненнями інспектора поліції Масюка О.Ф., а також відеозаписами з нагрудної камери поліцейського, відео реєстратора та камери спостереження.

Зазначені докази у їх сукупності підтверджують те, що ОСОБА_1 вчинив правопорушення, передбачене ч.1 ст.130 КУпАП, при викладених в постанові суду обставинах.

Висновки суду першої інстанції, викладені у постанові, є обґрунтованими, належним чином вмотивованими та повністю відповідають фактичним обставинам справи.

Твердження апелянта про неповноту з`ясування обставин справи судом та про невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, є безпідставними, суперечать матеріалам справи і змісту оскаржуваної постанови.

Всі доводи сторони захисту судом перевірені належним чином.

Так, в суді першої інстанції ОСОБА_1 заперечував факт вчинення ним правопорушення. Пояснив, що йшов з дівчиною додому, підійшли двоє поліцейських, заломали, сказали що він тікав. Попросив доказ керування автомобілем, нічого не надали.

При розгляді справи судом першої інстанції був допитаний інспектор поліції - Масюк О.Ф. , який описав події, які відбувалися, відмітив, що 24.07.2022 року з 19.00 год. патрулював. Приблизно о 23.00 год. був по вул. Ак. Вільямса перехрестя з вул. Мейтуса. Зупиняли автомобілі, які рухались, оскільки вже була комендантська година. Побачив автомобіль «Сузукі», подав сигнал про зупинку ТЗ, авто зменшило швидкість однак не зупинилось, а навпаки пришвидшилось. Було прийнято рішення його наздогнати. Авто було весь час в полі зору. Під час переслідування авто заїхало в двір будинку 83-Г по вул. Ломоносова, де був шлагбаум. Патрульним не було змоги заїхати, а тому було прийнято рішення продовжити переслідування в пішому порядку. Авто «Сузукі» зупинилось в 100 метрах від в`їзду, з поля зору його не втрачали. Підійшли представились, запитали у ОСОБА_1 , який вийшов з водійського місця, чому він не виконував вимогу про зупинку ТЗ, виявили ознаки алкогольного сп`яніння, запропонували припинити лайку, повідомили про затримання, посадили в службовий автомобіль, де неодноразово запропонували водієві пройти огляд на стан сп`яніння. Останній можливо не говорив чітко ні, однак не вчиняв жодних дій, спрямованих на проходження огляду на стан сп`яніння. Інспектор чітко стверджував, що саме ОСОБА_1 був водієм, керував автомобілем «Сузукі», реєстраційний номер НОМЕР_1 , якому він подавав вимогу про зупинку ТЗ, та який в подальшому переслідувався.

Також інспектор Масюк О.Ф. в суді першої інстанції повідомив, що в додаток до протоколу як докази вчинення правопорушень додано ряд відеозаписів з нагрудних камер поліцейських, відео реєстратора, на яких чітко відслідковується хід розвитку подій, а також відеозапис з камери спостереження біля шлагбауму на в`їзді в двір будинку. На якому видно автомобіль «Сузукі», де за кермом сидить саме ОСОБА_1 , про що він точно стверджує.

Апеляційний суд вважає помилковою вказівку апелянта на неможливість покладатися на свідчення інспектора поліції,який виніс постанову про штраф як доказу у справі про адміністративне правопорушення , яка мотивована посиланням на постанову Касаційного адміністративного суду від 29 квітня 2020 року у справі №161/5372/17, оскільки у зазначеній справі мала місце інша ситуація, а саме постанова відносно порушника за порушенняПДРвинесена поліцейським на місці зупинки транспортного засобу. При цьому Верховним Судом зазначено, що за відсутності в матеріалах справи відеофіксації порушенняПДРсвідчить про недоведеність суб`єктом владних повноважень правомірність прийнятої ним постанови. Пояснення поліцейського як доказ вчинення адміністративного правопорушення не можуть вважатися об`єктивними доказами, оскільки така особа є представником суб`єкта владних повноважень, який виконує функції нагляду та контролю за безпекою дорожнього руху.

У нашому випадку поліцейським складено протокол про адміністративне правопорушення на у звязку з відмовою від проходження огляду на стан сп`яніння, що зафіксовано на нагрудну камеру поліцейського, тобто вчинив дії, якими порушив 2.5 ПДР України. І такий протокол є одним із доказів у справі, які оцінюються судом та є підставою для розгляду судом справи щодо притягнення порушника до адміністративної відповідальності.

Таким чином, предметом перегляду суду касаційної інстанції було процесуальне рішення, винесене у формі постанови, а не протоколу про адміністративне правопорушення, що має місце у даному випадку, під час перегляду справи про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 в апеляційному порядку, регламентованому нормами КУпАП.

Будь-яких порушень законодавства під час складання протоколу про адміністративне правопорушення та розгляду справи в суді першої інстанції, які тягнуть за собою скасування постанови суду, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Розглядаючи справу стосовно ОСОБА_1 , суд першої інстанції, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для здійснення стороні захисту наданих їм прав та свобод у наданні доказі, їх дослідженні та доведеності їх переконливості перед судом, в межах пред`явленого обвинувачення безпосередньо дослідив докази у справі та перевірив усі обставини, які мають істотне значення для правильного вирішення справи та прийшов до висновку про винуватість ОСОБА_1 в порушенні вимог п.2.5 ПДР України, за що передбачена відповідальність за ч.1 ст.130 КУпАП.

Апеляційний суд погоджується з висновками місцевого суду і вважає, що матеріли в справі не містять інформації про обставини, які підлягають перевірці в суді апеляційної інстанції відповідно до вимог ст. 294 КУпАП, оскільки вони підтверджують факт керування водієм транспортного засобу та відмови від проходження огляду на визначення стану алкогольного сп`яніння. Суд відхиляє апеляційні доводи сторони захисту, оскільки вони є безпідставними та такими, що були повністю спростовані під час судового засідання в суді першої інстанції.

Щодо доводів захисника ОСОБА_1 - адвоката Вовка С.П. про відсутність у матеріалах справи належних та допустимих доказів перебування ОСОБА_1 за кермом автомобіля, Київський апеляційний суд зазначає наступне.

Як вбачається з відеозаписів, наданих в додаток до протоколів, автомобіль «Сузукі» білого кольору проїжджає біля інспектора поліції, який подав вимогу про зупинку, не зупиняється, а продовжує рух (23.05 год. згідно годинника на відеореєстраторі). Інспектор на службовому автомобілі продовжив переслідування, до в`їзду в двір будинку, до шлагбауму (23.05 год. - 23.06 год. згідно годинника на відеореєстраторі). Далі поліцейські продовжили переслідування в пішому порядку. Підійшли до водія ОСОБА_1 (23.12 год. згідно годинника нагрудної камери поліцейського). Останній заперечував факт керування автомобілем та лаявся нецензурною лайкою. Водія ОСОБА_1 було затримано та застосовано спецзасоби кайданки. Під час спілкування біля автомобіля «Сузукі», який зупиняв інспектор поліції та який заїжджав у двір будинку через шлагбаум, що також підтверджується відеозаписом, ОСОБА_1 підтвердив факт того, що це його автомобіль (23.17 год.). В подальшому знаходячись у службовому автомобілі ОСОБА_1 підтвердив факт перебування в стані алкогольного сп`яніння, а також відмовився проходити огляд на стан сп`яніння, точніше на пропозицію поліцейського пройти огляд говорив, що не бачить для цього підстав, оскільки він не керував автомобілем (23.51 год.). Факт керування ОСОБА_1 автомобілем «Сузукі» чітко підтверджується відеозаписом з камери спостереження на в`їзді в двір будинку перед шлагбаумом (23.08 год. згідно годинника на камері спостереження). Додатково підтверджуючи вищезгадані відеозаписи, про факт керування ОСОБА_1 автомобілем «Сузукі» стверджував інспектор поліції Масюк О.Ф. , яким було виявлено вищезгадані правопорушення та оформлено відповідні матеріали.

Відповідно до вимог п.2.5 Правил дорожнього руху України, водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Твердження захисника про те, що суд першої інстанції не в повному обсязі з`ясував обставини справи, є безпідставними, оскільки у судовому засіданні суд дослідив всі докази, які наявні в матеріалах справи, надав їм належну оцінку, та дійшов правильного висновку про наявність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП.

Під час перевірки апеляційним судом матеріалів справи будь-яких суттєвих порушень допущених при їх складанні не встановлено. Протокол про адміністративне правопорушення серії ДПР18 № 140387 від 25.07.2022 року відносно ОСОБА_1 , містить всі необхідні відомості, передбачені ст.256 КУпАП, та Інструкцією з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, яка затверджена наказом МВС №1395 від 07 листопада 2015 року.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі захисника, правильність вищевказаних висновків суду першої інстанції не спростовують.

Підстави, умови та порядок проведення огляду на стан алкогольного сп`яніння визначені ст.266 КУпАП, п.2.5 ПДР України та Інструкцією про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженої Наказом МВС України та МОЗ України 09 листопада 2015 року №1452/735 (в подальшому Інструкція), згідно з якими, водій зобов`язаний на вимогу поліцейського пройти медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного сп`яніння. Відповідно до п.2 Інструкції, огляду на стан сп`яніння підлягають водії транспортних засобів, щодо яких у поліцейського є підстави вважати, що вони перебувають у стані сп`яніння згідно з ознаками такого стану. Наведене дає підстави стверджувати, що у ході провадження в справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.130 КУпАП, яке полягає у відмові водія від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння, підлягає доведенню факт керування особою транспортним засобом, наявність у такої особи ознак алкогольного сп`яніння, пропозиція/вимога пройти огляд на стан сп`яніння та факт відмови водія від проходження зазначеного огляду.

Наявними в справі доказами поза розумним сумнівом підтверджується вина ОСОБА_1 у вчиненні інкримінованого йому адміністративного правопорушення.

Апеляційний суд також наголошує, що надмірне прагнення до чистоти, переваги форми над змістом справи, оцінки доказів та тлумачення закону шкодить інтересам правопорядку та правосуддя та є настільки ж небезпечним, як правовий нігілізм.

Неодноразово суд апеляційної інстанції в справах про адміністративне правопорушення наголошував, що скасування судового рішення виключно на підставі формальної констатації, зокрема за наявності технічних помилок, неправильного зазначення часу або місця, не вручення похідних процесуальних документів та за відсутності інших підстав для скасування постанови суду жодним чином не сприятиме досягненню мети адміністративного провадження і адміністративної відповідальності за вчинення протиправного діяння. Такий підхід був би проявом надмірного формалізму та істотно порушував основні принципи правовладдя (невідворотності покарання за скоєне порушення, справедливості, рівності тощо).

ОСОБА_1 має правовий статус спеціального суб`єкта - водія, що підтверджується посвідченням водія.

Згідно п.1.3.ПДР України, учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими.

Вказаний нормативний акт встановлює презумпцію знання водієм транспортного засобу його положень та однозначного обов`язку їх виконання.

Згідно п.2.5.ПДР України, водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Відмова від такої вимоги є складом адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, незалежно від того, чи був водій в стані алкогольного сп`яніння.

Отже, ОСОБА_1 повинен був виконати вимоги інспектора патрульної поліції пройти огляд на стан сп`яніння. Не виконавши це, він вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП, про що судом першої інстанції зроблений правильний висновок.

За змістом ст. 68 Конституції України, незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності.

Крім того, з дослідженого відеозапису вбачається, що працівники поліції неодноразово та чітко пояснили ОСОБА_1 , що він має ознаки алкогольного сп`яніння та вимагали відповідно до п. 2.5 ПДР України пройти медичний огляд на визначення такого стану.

Поведінка ОСОБА_1 на відеозаписі вказує, що він не вимагав роз`яснення йому певних прав або особливостей процедури, повністю усвідомлював вимогу поліції пройти медичний огляд на стан алкогольного сп`яніння, здійснював активні, свідомі та вольові дії, розумів ситуацію, у якій опинився.

За таких обставин, суд приходить до висновку про дотримання прав і свобод працівниками поліції під час події.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року, суди застосовують рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Зокрема, в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» від 29.06.2007 р., яке з урахуванням положень статей 8,9 Конституції України, а такожстатті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є частиною національного законодавства, зазначив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі держави.

Таким чином, ОСОБА_1 реалізував своє право володіти та керувати автомобілем, тим самим погодився нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі згідно встановлених норм закону держави Україна.

Доказів, які спростовують правильність висновків суду першої інстанції, апелянтом не надано, а матеріали справи їх не містять. Більш того, порушень норм КУпАП під час складання протоколу, які потягли б безумовне скасування постанови суду, апеляційним судом не встановлено.

Враховуючи наведене, апеляційний суд дійшов висновку, що судом першої інстанції прийнято обґрунтоване рішення щодо порушення ОСОБА_1 п. 2.5 Правил дорожнього руху України та притягнуто за ч. 1 ст. 130 КУпАП до відповідальності, а тому посилання захисника на незаконність та необґрунтованість судової постанови є безпідставними.

Накладаючи на ОСОБА_1 адміністративне стягнення, суд дотримався загальних правил накладення стягнення за адміністративне правопорушення, передбачених ст. 33 КУпАП, врахувавши характер вчиненого правопорушення, особу порушника, відсутність обставин, що пом`якшують відповідальність. Більш того, санкція ч. 1 ст. 130 КУпАП є безальтернативною.

З огляду на викладене, постанова суду першої інстанції є законною та обґрунтованою і скасуванню за доводами, викладеними в апеляційній скарзі не підлягає.

Відповідно до ч. 7 ст. 294 КУпАП справа переглянута в межах доводів апеляційної скарги.

Істотних порушень законодавства, що тягнуть скасування постанови суду першої інстанції, при апеляційному розгляді справи не встановлено.

На підставі викладеного, керуючись ст.294 КУпАП суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу захисника Вовка Сергія Петровича, який діє в інтересах ОСОБА_1 на постанову Голосіївського районного суду м. Києва від 31 січня 2023 року, якою ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000 гривень, з позбавленням права керування транспортними засобами на 1 рік - залишити без задоволення, а постанову Голосіївського районного суду м. Києва від 31 січня 2023 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя А.М. Стрижеус