ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 33/821/694/23 Справа № 706/1217/23 Категорія: ч.1 ст.130 КУпАПГоловуючий у І інстанції Олійник М. Ф. Доповідач в апеляційній інстанції Соломка І. А.
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 грудня 2023 року м. Черкаси

Суддя Черкаського апеляційного суду Соломка І.А., розглянувши матеріали справи про адміністративне правопорушення №706/1217/23 щодо ОСОБА_1 , що надійшли з Христинівського районного суду Черкаської області за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , -

в с т а н о в и л а:

Постановою Христинівського районного суду Черкаської області від 27 жовтня 2023 року

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає по АДРЕСА_1 ,

визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000 гривень з позбавленням права керування транспортними засобами, строком на 1 рік; постановлено стягнути на користь держави судовий збір у сумі 536 грн. 80 коп.

Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 12.10.2023 р. о 23 год. 28 хв. по вул. Новій в селищі Верхнячці Уманського району керував автомобілем «Ford Transit», н.з. НОМЕР_1 , в стані алкогольного сп`яніння, огляд на стан сп`яніння у встановленому законом порядку проводився із застосуванням приладу «Алкотест 6810», відповідно до тесту № 3791 показник 0,42 проміле, чим порушив вимоги п. 2.9 «а» ПДР, за що відповідальність передбачена за ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Не погоджуючись з постановою суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій просив постанову Христинівського районного суду Черкаської області від 27.10.2023 скасувати та закрити провадження, оскільки він діяв в стані крайньої необхідності.

Обгрунтовуючи свої апеляційні вимоги зазначив, що 12.10.2023 він дійсно керував автомобілем в стані алкогольного сп`яніння, однак був вимушений сісти за кермо свого автомобіля, так як отримав терміновий виклик для прибуття в військову частину для виконання свого військового обов`язку - захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, що є конституційним обов`язком кожного громадянина України.

12.10.2023 була здійснена чергова атака країною агресором ворожими БпЛА, і його було викликано для усунення наслідків та в зв`язку з підвищеним рівнем загрози застосування ворогом ударних БпЛА. Про обставини виклику в військову частину він повідомляв працівників поліції та діяв в стані крайньої необхідності.

Просив прийняти суд до уваги, що він є військовослужбовцем з 2015 року, неодноразово нагороджений грамотами за зразкове виконання службових обов`язків, високі особисті досягнення, вірність військовій присязі та українському народові.

Разом з тим в апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить поновити строк на апеляційне оскарження постанови Христинівського районного суду Черкаської області від 27.10.2023 мотивуючи тим, що апеляційну скаргу на оскаржувану постанову було ним подано 18.11.2023, однак постановою Черкаського апеляційного суду від 01.12.2023 апеляційну скаргу було йому повернуто, як таку, що подана після закінчення строку апеляційного оскарження за відсутності клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження.

Зазначає, що в судове засідання суду першої інстанції 27.10.2023 він не з`явився, так як перебував на бойовому завданні в Донецькій області, пояснення не надіслав через необізнаність про дату час та місце розгляду справи.

На підставі вищевикладених обставин ОСОБА_1 повторно звернувся до суду із апеляційною скаргою на постанову Христинівського районного суду Черкаської області від 27.10.2023 та просив поновити строк на апеляційне оскарження.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 повідомлявся про день час та місце розгляду справи, однак до апеляційного суду не з`явився, надіслав до суду заяву в якій просив здійснити розгляд справи у його відсутність, оскільки перебуває на бойовому завданні, зазначив, що подану апеляційну скаргу підтримує у повному обсязі.

До заяви ОСОБА_1 додав копію довідки з військової частини НОМЕР_2 про те, що з 19.11.2022 по теперішній час він перебуває на військовій службі у цій військовій частині.

Відповідно до ст.294 КУпАП неявка в судове засідання особи, яка подала скаргу, інших осіб, які беруть участь у провадженні у справі про адміністративне правопорушення, не перешкоджає розгляду справи, крім випадків, коли є поважні причини неявки або в суду відсутня інформація про належне повідомлення цих осіб.

За наведених обставин вважаю за можливе розглянути справу без участі особи, яка подала апеляційну скаргу, ОСОБА_1 .

Дослідивши матеріали справи про адміністративне правопорушення та перевіривши доводи, наведені в апеляційній скарзі, апеляційний суд приходить до висновку, що строк на апеляційне оскарження постанови підлягає поновленню, а апеляційна скарга задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.2 ст.294 КУпАП постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником протягом десяти днів з дня винесення постанови.

Згідно ст. 289 КУпАП у разі пропуску строку на оскарження постанови суду з поважних причин його може бути поновлено за заявою особи.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 285 КУпАП постанова по справі про адміністративне правопорушення оголошується негайно після закінчення розгляду справи. Копія постанови протягом трьох днів вручається або висилається особі щодо якої її винесено.

З урахуванням доводів, викладених в заяві про поновлення строку на апеляційне оскарження, а також для забезпечення права особи на доступ до правосуддя, апеляційний суд вважає, що слід визнати названі скаржником причини пропуску строку на апеляційне оскарження постанови судді поважними, та вбачає необхідним його поновити.

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року №14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» передбачено, що при розгляді справ зазначеної категорії необхідно з`ясовувати всі обставини, перелічені у ст. ст. 247, 280 КУпАП. Зміст постанови судді має відповідати вимогам, передбаченим ст. ст. 283, 284 КУпАП. У постанові, зокрема, потрібно навести докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення, та зазначити мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів.

Згідно зі ст. 245 КУпАП завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Статтею 280 КУпАП встановлено, що орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Однак, визнаючи ОСОБА_1 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, та накладаючи на нього адміністративне стягнення суд першої інстанції всупереч вимогам ст. ст. 245, 247, 251, 252, 280 КУпАП належним чином не встановив чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, тобто однобічно розглянув справу, без з`ясування фактичних обставин, що мають істотне значення для її розгляду, та не звернувши уваги на те, що ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом, що призвело до ухвалення рішення, яке підлягає скасуванню.

Так, приймаючи рішення по справі суд першої інстанції виходив з того, що вина ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, та врахував характер вчиненого правопорушення, особу правопорушника, ступінь його вини, майновий стан, відсутність обставин, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, однак апеляційний суд не погоджується із таким висновком, виходячи з наступного.

Пункт 2.9 а ПДР України забороняє водієві керувати транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Невиконання пункту 2.9 а ПДР України має наслідком притягнення особи до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП, яка передбачає адміністративну відповідальність: за керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також передачу керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, а так само відмову особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Відповідно до ст. 18 КУпАП не є адміністративним правопорушенням дія, яка хоч і передбачена цим Кодексом або іншими законами, що встановлюють відповідальність за адміністративні правопорушення, але вчинена в стані крайньої необхідності, тобто для усунення небезпеки, яка загрожує державному або громадському порядку, власності, правам і свободам громадян, установленому порядку управління, якщо ця небезпека за даних обставин не могла бути усунута іншими засобами і якщо заподіяна шкода є менш значною, ніж відвернена шкода.

Особа, яка діяла в стані крайньої необхідності, необхідної оборони або яка була в стані неосудності, не підлягає адміністративній відповідальності (стаття 17 КУпАП).

У разі вчинення особою діяння у стані крайньої необхідності така особа не лише звільняється від адміністративної відповідальності, а такі дії взагалі не розглядаються як адміністративне правопорушення, оскільки в діянні немає ознаки вини.

Інститут крайньої необхідності покликаний сприяти підвищенню соціальної активності учасників суспільних відносин, є гарантією правового захисту людини, що бере участь у запобіганні шкоди правам громадян, інтересам держави й суспільства.

Стан крайньої необхідності виникає, коли є дійсна, реальна, а не уявна загроза зазначеним інтересам. Якщо загроза охоронюваним інтересам може виникнути в майбутньому, діяння не може вважатися таким, що вчинено у стані крайньої необхідності.

Однією з найважливіших умов правомірності акта крайньої необхідності є те, що за таких обставин небезпека не може бути усунута іншими засобами, тобто засобами, не пов`язаними із заподіянням шкоди іншим охоронюваним законом інтересам.

Спосіб збереження охоронюваного законом інтересу за рахунок іншого повинен бути саме крайнім. Якщо для запобігання небезпеки, що загрожує, в особи є шлях, не пов`язаний із заподіянням шкоди, вона повинна обрати саме цей шлях. Інакше посилання на стан крайньої необхідності виключається. Шкода, заподіяна в стані крайньої необхідності, повинна бути менш значною, ніж відвернена шкода. Заподіяння шкоди, рівної тій, що могла бути спричинена, або шкоди більшої, не може бути виправдана станом крайньої необхідності. Зокрема не можна рятувати одне благо за рахунок заподіяння шкоди рівноцінному благу. Питання про те, яку шкоду вважати більш значною, а яку менш, є питанням факту й вирішується в кожному конкретному випадку залежно від конкретних обставин справи. В основу оцінки шкоди заподіяної й шкоди відверненої повинні бути покладені як об`єктивний, так і суб`єктивний критерії, проте визначальним має бути об`єктивний критерій.

Отже положеннями КУпАП передбачено можливість звільнення особи від адміністративної відповідальності у випадках, коли вчинені нею дії, які мають ознаки правопорушення і за які КУпАП передбачена відповідальність, вчинені у стані крайньої необхідності.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 21.12.2018 у справі №686/5225/17.

Обов`язковими ознаками крайньої необхідності є вчинення дії: 1) з метою усунення небезпеки, яка загрожує державному або громадському порядку, власності, правам і свободам громадян, установленому порядку управління, 2) якщо ця небезпека за даних обставин не могла бути усунута іншими засобами, 3) якщо заподіяна шкода є менш значною, ніж відвернена шкода.

Матеріалами справи встановлено, що 12.10.2023 р. о 23 год. 28 хв. по вул. Новій в селищі Верхнячці Уманського району, з метою перевірки документів, був зупинений транспортний засіб «Ford Transit», н.з. НОМЕР_1 , яким керував ОСОБА_1 в якого поліцейські виявили ознаки алкогольного сп`яніння та запропонували пройти огляд на стан сп`яніння за допомогою приладу Драгер, на проведення якого він погодився, результат показав 0,42 проміле, з результатами ОСОБА_1 погодився, і в подальшому щодо нього було складено протокол про адміністративне правопорушення за ч.1 ст.130 КУпАП, який він підписав без зауважень, зазначивши, що пояснення він буде надавати в суді.

Як в апеляційній скарзі, так і на місці зупинки транспортного засобу ОСОБА_1 визнав свою вину, критично оцінив свою поведінку.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 погоджується із вчиненим адміністративним правопорушенням, стверджує, що 12.10.2023 була здійснена чергова атака країною агресором ворожими БпЛА і він був терміново викликаний до військової частини для усунення наслідків та підвищеним рівнем загрози застосування ворогом ударних БпЛА. А тому він був змушений сісти за кермо свого автомобіля, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, для направлення до військової частини, вважає, що діяв в стані крайньої необхідності, що була викликана необхідністю своєчасного виконання бойового розпорядження, пов`язаного з обороною держави від збройної агресії, так із наслідки, які могли б настати у випадку невиконання ним його службового військового обов`язку, несли загрозу державному порядку. Він розумів, що у разі його неприбуття до військової частини, існує безпосередня загроза громадському порядку та життю і здоров`ю громадянам.

На підтвердження зазначеного, до матеріалів справи апелянтом було долучено копі військового квитка серії НОМЕР_3 , згідно якого ОСОБА_1 дійсно є військовослужбовцем Національної гвардії України, роздруківку з Телеграм каналу про те, що 12.10.2023 була здійснена чергова атака країною агресором ворожими БпЛА.

Таким чином, на підставі вищевстановлених обставин, враховуючи, що в умовах оголошеного в державі воєнного стану, ОСОБА_1 є військовослужбовцем, тому у будь який час доби, незважаючи на те, де він перебуває, за потреби негайно повинен був приступити до своїх військових обов`язків, апеляційний суд вважає за необхідне дії ОСОБА_1 щодо керування транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння (0,42 проміле, що є незначним перевищенням норми,) слід розцінити, як здійснені у стані крайньої необхідності.

Судовий розгляд справ повинен відповідати загальним принципам, а саме: верховенство права, законність, рівність перед законом і судом, повага до людської гідності, забезпечення права на свободу та особисту недоторканість, презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в поданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості, тощо.

Притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише при наявності в її діях складу адміністративного правопорушення, обов`язковими елементами якого є: об`єкт, об`єктивна сторона, суб`єкт, суб`єктивна сторона (вина). Відсутність хоча б одного із вказаних елементів виключає склад правопорушення.

Суд повинен дати оцінку не тільки даним, що додані до протоколу про адміністративне правопорушення, але й доказам, які представлені особою в порядку захисту. Досліджуючи всі наявні докази суд дає їм об`єктивну оцінку з точки зору їх достовірності та степені підтвердження чи спростування обставин, що характеризують діяння особи як правопорушення.

Оцінка доказів, відповідно до ст. 252 КУпАП, відбувається за внутрішнім переконанням особи, що приймає рішення та ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному досліджені всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом та правосвідомістю, а жодний доказ не має наперед встановленої сили.

Суд не є каральним органом. Суд потрібен для відновлення справедливості та встановлення вини особи, яка вчинила правопорушення. У разі встановлення такої вини притягнення особи до відповідальності, з метою виховання в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобігання вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами.

Таким чином, оскільки ОСОБА_1 вчинені дії, які хоч і містять склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, проте на нього не може бути накладене адміністративне стягнення, оскільки правопорушення було вчинено в стані крайньої необхідності.

На зазначену обставину суд першої інстанції уваги не зверну та всупереч вимогам ст.18 КУпАП визнав ОСОБА_1 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.130 КУпАП, та наклав адміністративне стягнення.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст.247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю у разі вчинення дії особою в стані крайньої необхідності або необхідної оборони.

Разом з тим, апеляційний суд враховує, що ОСОБА_1 є військовослужбовцем з 2015 року, неодноразово нагороджений грамотами за зразкове виконання службових обов`язків, високі особисті досягнення, до адміністративної відповідальності не притягувався.

За таких обставин, провадження по справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 130 КУпАП, підлягає закриттю на підставі п. 4 ч. 1 ст. 247 КУпАП, який передбачає, що провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю у разі вчинення дії особою в стані крайньої необхідності або необхідної оборони.

У відповідності до п. 2 ч. 8 ст. 294 КУпАП, за наслідками розгляду апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції має право скасувати постанову та закрити провадження у справі.

Керуючись п. 4 ч. 1 ст. 247, ст. 294 КУпАП, -

п о с т а н о в и л а :

Поновити строк ОСОБА_1 на апеляційне оскарження постанови Христинівського районного суду Черкаської області від 27 жовтня 2023 року.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Постанову Христинівського районного суду Черкаської області від 27 жовтня 2023 року скасувати.

Провадження по справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ч.1 ст.130 КУпАП закрити на підставі п.4 ч.1 ст.247 КУпАП.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя І.А. Соломка