Справа № 639/6733/23
Провадження № 3/639/2487/23
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2023 року м. Харків

Суддя Жовтневого районного суду м. Харкова Мілов Д. В., розглянувши матеріал про адміністративне правопорушення щодо притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, який не працює, проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

щодо вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП,

ВСТАНОВИВ:

Згідно з протоколом про адміністративне правопорушення серії ААД № 604695 від 07.11.2023 року водій ОСОБА_1 07.11.2023 року о 23 год. 20 хв. в м. Харків, пр. Новобаварський, 120-В, керував транспортним засобом ВАЗ 21112, д.н.з. НОМЕР_1 , з ознаками наркотичного сп`яніння, а саме: звужені зіниці ока, які не реагують на світло, сповільненість, почервоніння обличчя. Від проходження огляду на стан наркотичного сп`яніння в закладі охорони здоров`я КНП ХОР ОНД водій відмовився під відеозапис 470139, чим порушив п. 2.5 Правил дорожнього руху України, за що передбачена адміністративна відповідальність за ч. 1 ст. 130 КУпАП.

ОСОБА_1 у судовому засіданні показав, що 07.11.2023 уночі, йому подзвонила мати та повідомила, що почуває себе погано, та попросила приїхати до неї, надати медичну допомогу. Він одразу зібрався та поїхав до матері.

Також ОСОБА_1 повідомив, що весною цього року він був звільнений з військової служби саме у зв`язку з поганим станом здоров`я його матері та необхідності догляду за нею, а також просив долучити копію наказу про його звільнення.

Коли він їхав по пр. Новобаварському, приблизно о 23 год. 20 хв, його зупинили працівники поліції, та повідомили, що він має ознаки наркотичного сп`яніння і запропонували йому пройти огляд на стан наркотичного сп`яніння в закладі охорони здоров`я КНП ХОР ОНД. Після зупинки ОСОБА_1 одразу повідомив працівникам поліції, що поспішає до матері, оскільки їй погано, треба надати медичну допомогу та викликати швидку, так як мати не може піднятися та відкрити двері лікарю. Однак працівники поліції наполягали на проходженні огляду, на що він відмовився. З метою перевірки пояснень ОСОБА_1 працівники поліції відвезли його за вказаною ним адресою проживання матері і самі переконалися в тому, що мати дійсно потребувала допомоги.

Заслухавши ОСОБА_1 , дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного.

Пункт 1.3 Правил дорожнього руху (далі - ПДР України), передбачає, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими.

В пункті 1.9 ПДР України встановлено, що особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Відповідно до вимог пункту 2.5 ПДР України визначено обов`язок водія на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції. Відповідальність за порушення зазначених вимог ПДР України передбачена статтею 130 КУпАП.

Частина 1 статті 130 КУпАП передбачає відповідальність за керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також передача керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, а так само відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Відповідно до пункту 2 розділу І «Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції» (далі - Інструкція), огляду на стан сп`яніння підлягають водії транспортних засобів, щодо яких у поліцейського уповноваженого підрозділу Національної поліції України (далі - поліцейський) є підстави вважати, що вони перебувають у стані сп`яніння згідно з ознаками такого стану.

Ознаками наркотичного сп`яніння, згідно з пунктом 4 розділу І Інструкції, є: наявність однієї чи декількох ознак стану алкогольного сп`яніння (крім запаху алкоголю з порожнини рота); звужені чи дуже розширені зіниці, які не реагують на світло; сповільненість або навпаки підвищена жвавість чи рухливість ходи, мови; почервоніння обличчя або неприродна блідість.

Згідно пункту 7 розділу І Інструкції, у разі відмови водія транспортного засобу від проходження огляду на стан сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу або його незгоди з результатами огляду, проведеного поліцейським, такий огляд проводиться в найближчому закладі охорони здоров`я, якому надано право на його проведення відповідно до статті 266 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - заклад охорони здоров`я).

Як вбачається із матеріалів справи про адміністративне правопорушення, ОСОБА_1 відмовився від проходження огляду на стан наркотичного сп`яніння після виявлення у нього ознак: звужені зіниці ока, що не реагують на світло, сповільненість, почервоніння обличчя, що відповідає Інструкції.

Суд, вивчив матеріали адміністративної справи, а саме: протокол про адміністративне правопорушення серії ААД № 604695 від 07.11.2023 року, направленням від 07.11.2023 на огляд водія транспортного засобу з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, відео з нагрудної камери працівника поліції, рапорт.

Разом з тим, відповідно до ст. 18 КУпАП не є адміністративним правопорушенням дія, яка хоч і передбачена цим Кодексом або іншими законами, що встановлюють відповідальність за адміністративні правопорушення, але вчинена в стані крайньої необхідності, тобто для усунення небезпеки, яка загрожує державному або громадському порядку, власності, правам і свободам громадян, установленому порядку управління, якщо ця небезпека за даних обставин не могла бути усунута іншими засобами і якщо заподіяна шкода є менш значною, ніж відвернена шкода.

У разі вчинення особою діяння у стані крайньої необхідності така особа не лише звільняється від адміністративної відповідальності, а такі дії взагалі не розглядаються як адміністративне правопорушення, оскільки в діянні немає ознаки вини (Постанова Верховного суду у складі колегії суддів Касаційного суду від 21 грудня 2018 року в справі № 686/5225/17).

Інститут крайньої необхідності покликаний сприяти підвищенню соціальної активності учасників суспільних відносин, є гарантією правового захисту людини, що бере участь у запобіганні шкоди правам громадян, інтересам держави й суспільства.

Стан крайньої необхідності виникає, коли є дійсна, реальна, а не уявна загроза зазначеним інтересам. Якщо загроза охоронюваним інтересам може виникнути в майбутньому, діяння не може вважатися таким, що вчинено у стані крайньої необхідності.

Однією з найважливіших умов правомірності акта крайньої необхідності є те, що за таких обставин небезпека не може бути усунута іншими засобами, тобто засобами, не пов`язаними із заподіянням шкоди іншим охоронюваним законом інтересам.

В ході дослідженого в якості доказу відеозапису з нагрудної камери працівника поліції вбачається, що відразу після зупинки автомобіля під час комендантської години, ОСОБА_1 пояснював необхідність керування транспортним засобом в комендантську годину, екстреною необхідністю надати матері невідкладної допомоги.

З цього ж відеозапису видно, що коли працівники поліції з метою перевірки пояснень ОСОБА_1 відвезли його за вказаною ним адресою проживання матері, то двері дома відкрила мати ОСОБА_1 та підтвердила, що має погане самопочуття і телефонувала ОСОБА_1 , щоб той приїхав.

Згідно з долученою у судовому засіданні копією наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 17.04.2023 ОСОБА_1 , який проходив військову службу за призовом під час мобілізації, звільнено у запас Збройних Сил України за п.п. г, п. 2, ч. 4, ст. 26 ЗУ «Про військовий обовьязок» (через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу): у звязку з наявністю дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю та/або одного зі своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю І чи ІІ групи).

Саме на необхідність надання невідкладної допомоги своїй матері, усвідомлюючи можливість настання негативних наслідків ненадання своєчасної медичної допомогти, ОСОБА_1 посилався під час свого спілкування з працівниками поліції.

Аналізуючи наведені обставини та твердження ОСОБА_1 щодо наявності крайньої необхідності, суд виходить з того, що згідно з ст. 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність. Адміністративна відповідальність за правопорушення, передбачені цим Кодексом, настає, якщо ці порушення за своїм характером не тягнуть за собою відповідно до закону кримінальної відповідальності.

За змістом статей 10, 11 КУпАП, адміністративне правопорушення визнається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків.

За законом, притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише при наявності в її діях складу адміністративного правопорушення, обов`язковими елементами якого є: об`єкт, об`єктивна сторона, суб`єкт, суб`єктивна сторона (вина).

Відсутність хоча б одного із вказаних елементів виключає склад правопорушення.

В ході розгляду справи, суд має дати оцінку не тільки даним, що додані до протоколу про адміністративне правопорушення, але й доказам, які представлені особою в порядку захисту.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 було вчинено дії, які хоч і містять склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, проте на нього не може бути накладене адміністративне стягнення, оскільки правопорушення було вчинено в стані крайньої необхідності, тобто своїми діями він відвертав настання більшої можливої шкоди життю та здоров`ю своєї престарілої матері, яка в силу свого стану здоров`я кликала на допомогу сина з метою отримання невідкладної медичної допомоги, аніж суспільна небезпека від порушення Правил дорожнього руху України, з огляду на виявлені у нього ознаки наркотичного сп`яніння та його відмову від проходження огляду на стан наркотичного сп`яніння.

Суд також враховує ту обставину, що внаслідок ситуації, що склалася, ОСОБА_1 був позбавлений можливості залучити іншого водія під час дії комендантської години.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про закриття провадження по справі про притягнення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за ч. 1 ст.130 КУпАП, з підстав визначених п. 4 ч. 1 ст. 247 КУпАП.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 7, 130, 245, 247, 251, 280, 283, 284 КУпАП,-

ПОСТАНОВИВ:

Закрити провадження по справі про притягнення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ,за ч. 1 ст. 130 КУпАП, з підстав визначених п. 4 ч. 1 ст. 247 КУпАП.

Постанова може бути оскаржена протягом десяти днів з дня винесення постанови шляхом подачі апеляційної скарги до Харківського апеляційного суду через Жовтневий районний суд м. Харкова.

Суддя Д. В. Мілов