КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

Іменем України

16 травня 2023 року м. Київ

Суддя судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду - Дзюбін В.В.,

за участю захисника - адвоката Бузанова Д.В.,

переглянувши в приміщенні суду у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою захисника - адвоката Бузанова Дмитра Вікторовича на постанову судді Печерського районного суду м. Києва від 13 січня 2022 року,

у с та н о в и в:

Цією постановою судді місцевого суду:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, який обіймає посаду адміністратора кав`ярні ТОВ "Віка-Україна", проживає за адресою: АДРЕСА_1 , -

визнаний винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 44-3 КпАП України, та на нього накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 17 000,00 грн.

На підставі ст. 40-1 КпАП України постановлено стягнути з ОСОБА_1 стягнено судовий збір на користь держави в розмірі 496,20 грн.

Постановою судді місцевого суду ОСОБА_1 притягнений до адміністративної відповідальності за порушення правил щодо карантину людей, передбачених Законом України " Про захист населення від інфекційних хвороб".

Як визнав установленим за змістом постанови суддя місцевого суду, адміністративне правопорушення вчинене за таких обставин.

04 листопада 2021 року о 13:30 годині, перебуваючи на робочому місці у приміщенні кав`ярні ТОВ "Віка-Украпїна, розташованому по вул. Є. Гуцала, 3-А в м. Києві, обіймаючи посаду адміністратора, не забезпечив дотримання вимог щодо профілактики заходів протидії поширення короновірусної хвороби, порушивши вимоги ст. 29 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб" та інших підзаконних актів про затвердження протиепідемічних заходів в закладах громадського харчування на період карантину у зв`язку з поширенням короновірусної хвороби СOVID-19.

В апеляційній скарзі адвокат Бузанов Д.В., діючи у захист прав і законних інтересів ОСОБА_1 , вважаючи винесене суддею місцевого суду рішення про визнання його винуватим та притягнення до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 44-3 КпАП України незаконним і необґрунтованим, просить: поновити строк на апеляційне оскарження; постанову судді Печерського районного суду м. Києва від 13 січня 2022 року скасувати та провадження в справі закрити за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 44-3 КпАП України.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду щодо змісту оскаржуваної постанови судді місцевого суду та доводів апеляційної скарги, викладених адвокатом Бузановим Д.В., який в судовому засіданні підтримала апеляційну скаргу за наведених у ній обставин; вивчивши матеріали адміністративної справи, перевіривши та оцінивши доводи скарги, наведені апелянтом, - суд апеляційної інстанції вважає строк на апеляційне оскарження підлягаючим продовженню як пропущений із поважних причин, а апеляційну скаргу такою, що підлягає задоволенню з огляду на таке.

За змістом ст. ст. 245, 251, 252, 278 КпАП України, завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є, зокрема, своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності із законом.

Доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на підставі яких у визначеному законом порядку встановлюється наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інших обставин справи, що мають значення для її правильного вирішення. Ці фактичні дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, речовими доказами, а також іншими документами.

Орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Готуючись до розгляду справи про адміністративне правопорушення, зокрема, підлягають вирішенню питання: чи правильно складено протокол та інші матеріали справи, чи сповіщено осіб, які беруть участь у розгляді справи, про час і місце її розгляду, чи витребувано необхідні додаткові матеріали.

При розгляді справи про адміністративне правопорушення необхідно належно з`ясовувати питання: чи було вчинене таке правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Також при розгляді справ про адміністративні правопорушення необхідно з`ясовувати всі обставини, перелічені у статтях 247, 280 КпАП України, а зміст постанови судді має відповідати вимогам, передбаченим статтями 283 і 284 цього Кодексу. У ній, зокрема, потрібно наводити докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення, та зазначати мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 7 КпАП України ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Згідно припису ст. 8 КпАП України особа, яка вчинила адміністративне правопорушення, підлягає відповідальності на підставі закону.

Згідно положень ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 року за №3477-ІV рішення ЄСПЛ - є джерелом права в Україні.

Відповідно до положення частини 1 статті 6 Конвенції з прав людини та основоположних свобод та правових позицій, викладених в рішенні Європейського Суду з прав людини в справі «Бендерський проти України" (заява №22150/02, параграф 2), у якому відображений принцип здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлі обставин кожної справи. Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді "заслухані", тобто належним чином вивчені судом.

Зазначені вимоги закону при розгляді суддею місцевого суду адміністративної справи щодо ОСОБА_1 , належним чином не виконані, виходячи з наступного.

Притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе за умови наявності в її діянні складу адміністративного правопорушення, визначеного приписами ч. 1 ст. 9 КпАП України.

Складом правопорушення є наявність об`єктивних та суб`єктивних ознак, за наявності яких діяння вважається адміністративним правопорушенням.

При цьому, суд (суддя) повинен обґрунтовувати свої висновки про винуватість лише доказами, що випливають із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростованих презумпцій факту (рішення ЄСПЛ "Коробов проти України" №39598/0з від 21.07.2011 року), тобто таких, що не залишають місце сумнівам, оскільки наявність останніх не узгоджується із стандартом доказування.

У п. 4.1 рішення Конституційного суду України від 22.12.2010 року №23-рп/2010 КСУ дійшов висновку, що адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до адміністративної відповідальності ґрунтуються на конституційних принципах та правових презумпціях, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні.

Також відповідно до практики Європейського суду з прав людини у справах "Лучанінова проти України" (рішення від 09.06.2011 р., заява №16347/02), "Малофєєва проти Росії" (рішення від 30.05.2013 р., заява №36673/04), "Карелін проти Росії" рішення від 20.09.2016 р., заява №926/08), як і у кримінальному провадженні, суд в справі має бути неупередженим і безстороннім і не вправі самостійно змінювати на шкоду особі формулювання правопорушення, викладене у фабулі протоколу про адміністративне правопорушення. Дане формулювання слід вважати по суті викладенням обвинувачення у вчиненні адміністративного правопорушення, винуватість у вчиненні якого має бути доведена не судом, а перед судом у змагальному процесі. Суд також не має права самостійно відшукувати докази винуватості особи у вчиненні правопорушення, оскільки, таким чином, неминуче перебиратиме на себе функції обвинувача, позбавляючись статусу незалежного органу правосуддя, що є порушенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Так, у матеріалах справи відсутні докази про те, що ОСОБА_1 , обіймаючи посаду адміністратора закладу громадського харчування, уповноважений керівником ТОВ "Віка-Україна", тобто суб`єкта господарської діяльності), здійснювати контроль за дотриманням та нести персональну відповідальність у разі виявлення порушень обмежувальних протиепідемічних заходів, запроваджених Постановою Кабінету Міністрів України №1236 від 09.12.2020 року.

Крім цього, за змістом цієї постанови до відповідальності має бути притягнуто посадову особу або громадян, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані відповідно закону як підриємці.

При цьому поняття "посадова особа" визначено ч. 3 ст. 65 Господарського кодексу України, згідно приписів якої для керівництва господарською діяльністю підприємства власник (власники) безпосередньо або через уповноважені органи чи наглядова рада такого підприємства (у разі її утворення) призначає (обирає) керівника підприємства, який є підзвітним власнику, його уповноваженого органу чи наглядовій раді. Керівник підприємства, головний бухгалтер, члени наглядової ради (у разі її утворення), виконавчого органу та інших органів управління підприємства відповідно до статуту є посадовими особами цього підприємства.

Тому адміністратор цього підприємства не є особою, яка підлягає притягненню до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 44-3 КУпАП, оскількине не є посадовою особою, а тільки входить до складу трудового колективу відповідно до ч. 8 ст. 65 Господарського кодексу України.

До цього ж, "суб`єктами господарювання" відповідно до положень частини 2 статті 55 Господарського кодексу України є:

- господарські організації - юридичні особи, створені відповідно до Цивільного кодексу України, державні, комунальні та інші підприємства, створені відповідно до цього Кодексу, а також інші юридичні особи, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані в установленому законом порядку

- громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані відповідно до закону як підприємці.

Таким чином, вимоги закону стосуються суб`єктів господарювання, а ОСОБА_1 не є таким суб`єктом та не є посадовою особою такого суб`єкту, внаслідок чого він не є належним суб`єктом в складі ознак адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 44-3 КУпАП.

Стосовно суб`єктивної сторони ч. 1 ст. 44-3 КУпАП, бездіяльність - це пасивна поведінка людини, яка виявляється у формі невчинення дії (дій), яку вона зобов`язана була і могла вчинити, або невідвернення небезпеки, яку особа зобов`язана була і мала можливість відвернути.

У відповідності до вимог ст. 256 КУпАП, протокол про адміністративне правопорушення, який є з основних джерел доказів і процесуальним документом, який офіційно засвідчує факт неправомірних дій особі, має бути складений уповноваженою особою та має містити поряд із даними про особу правопорушника і інші відомості, необхідні для вирішення справи.

Проте будь-які докази та інші відомості, 'кі доводять наявність складу адміністративного правопорушення ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 44-3 КУпАП - до протоколу не додані.

Крім цього, в за зазначеному протоколі та матеріалах справи свідки даної події взагалі - не встановлені.

Проте, об`єктивна сторона адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 44-3 КпАП України, потребує чіткого визначення у відповідних протоколах й інших процесуальних документах.

Так, з диспозиції ч. 1 ст. 44-3 КпАП України випливає, що вона носить бланкетний характер і передбачає відповідальність за порушення правил щодо карантину людей, передбачених, зокрема, іншими актами законодавства.

Відповідно до вимог закону формулювання суті правопорушення повинно бути чітким і конкретним, із зазначенням місця, часу, способу його вчинення, мотивів і форми вини, а висновки судді щодо оцінки доказів мають бути викладені у вигляді точних і категоричних суджень, які виключали б сумніви з приводу достовірності доказів на обґрунтування висновку про винуватість особи.

Проте, суддя місцевого суду при розгляді справи щодо ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 44-3 КпАП України вказаних вимог закону не дотримався.

До цього ж, у порушення вимог ст. 283 КпАП України, суддею місцевого суду в постанові не викладено конкретний опис обставин правопорушення, установлених під час розгляду справи, з урахуванням наведених у даній постанові обставин.

Між тим, спираючись на положення ч. 1 ст. 6 Європейчської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, а також на практику ЄСПЛ у справах "Лучанінова проти України", "Малофєєва проти Росії", суд, повинен виходити з того, що, як і у кримінальному провадженні, суддя у цій справі має бути неупередженим і безстороннім та не вправі самостійно змінювати на шкоду особи формулювання адміністративного правопорушення. Відповідне формулювання слід вважити по суті викладенням обвинуваченням у вчиненні адміністративного правопорушення, винуватість у вчиненні якого має бути доведеною не судом, а перед судом у змагальному процесі. Суд, суддя також не має право самостійно відшукувати докази винуватості особи у вчиненні правопорушення, оскільки таким чином, неминуче перебиратиме на себе функції обвинувачення, позбавляючись статусу незалежного органу правосуддя, що є порушенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Статтею 62 Конституції України, зокрема, передбачено, що усі сумніви щодо доведеності вини особи повинні тлумачитись на її користь.

Згідно ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини.

У відповідності до п. 43 рішення Європейського суду з прав людини від 14.02.2008 року у справі "Кобець проти України" (з урахуванням первісного визначення принципу "поза розумним сумнівом" у справі "Авшар проти Туреччини") доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростованих презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість особи доведено поза розумним сумнівом.

Отже, недотримання суддею місцевого суду вимог ст. ст. 7, 245, 251, 252, 268, 278, 280, 283, 284 КпАП України про необхідність всебічного, повного та об`єктивного з`ясування обставин справи, і вирішення її в точній відповідності із законом, призвело до прийняття щодо ОСОБА_1 незаконного й необґрунтованого рішення.

За таких обставин, постанова судді місцевого суду не може залишатися в силі та підлягає скасуванню, а провадження в справі щодо ОСОБА_1 на підставі п. 1 ст. 247 КпАП України - закриттю за відсутністю складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 44-3 КпАП України.

Зважаючи на викладене, суд апеляційної інстанції дійшов остаточного висновку про задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст. 294 КпАП України, Київський апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Поновити захиснику - адвокату Бузанову Дмитру Вікторовичу строк на апеляційне оскарження постанови судді Печерського районного суду м. Києва від 13 січня 2022 року щодо ОСОБА_1 .

Апеляційну скаргу адвоката Бузанова Дмитра Вікторовича - задовольнити.

Постанову судді Печерського районного суду м. Києва від 13 січня 2022 року щодо ОСОБА_1 - скасувати та провадження в адміністративній справі на підставі п. 1 ст. 247 КпАП України закрити за відсутністю складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 44-3 КпАП України.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя

Київського апеляційного суду В. В. Д з ю б і н