Справа № 629/2917/23
Номер провадження 3/629/906/23
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.06.2023 року суддя Лозівського міськрайонного суду Харківської області Цендра Н.В., розглянувши адміністративний матеріал, який надійшов з Лозівського РВП ГУНП в Харківській області відносно:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки смт.Панютине, Лозівського району, Харківської області, громадянки України, не працюючої, яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , мешкає за адресою: АДРЕСА_2 ,

за ст.173 Кодексу України про Адміністративні Правопорушення, суд, -

встановив:

До Лозівського міськрайонного суду Харківської області надійшов адміністративний матеріал про притягнення до адміністративної відповідальності відносно ОСОБА_1 , яка згідно протоколу серії ВАВ №878479 від 17.05.2023, 15.05.2023 року о 18-30 год. за адресою: м.Лозова, м-н 3, буд.26, у під`їзді біля кв.71, в ході сварки ображала ОСОБА_2 , а саме виражалася в його бік нецензурною лайкою, чим ображала людську гідність та громадську мораль.

Правопорушник ОСОБА_1 у судове засідання не з`явилася.

Захисник Остапенко С.Ю. в судовому засіданні просила закрити провадження по справі про адміністративне правопорушення за ст. 173 КУпАП відносно ОСОБА_1 у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України» згідно з положеннями частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням п.1 ст.6 даної Конвенції.

Враховуючи, що в судовому засіданні приймав участь адвокат, який представляв інтереси ОСОБА_1 , суд вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, що сприятиме досягненню завдань, визначених ст.ст.1, 245 КУпАП, та своєчасному розгляду справи в межах строків, які передбачені ст.38 КУпАП.

Суд, дослідивши матеріали адміністративної справи у відповідності до положень ст. 252 КУпАП, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, у тому числі з урахуванням наявних у справі пояснень особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, керуючись законом, приходить до наступного.

Дії ОСОБА_1 були кваліфіковані за ст. 173 КУпАП дрібне хуліганство.

Диспозицією ст. 173 КУпАП передбачена відповідальність за вчинення дрібного хуліганства, а саме за нецензурну лайку в громадських місцях, образливе чіпляння до громадян та інші подібні дії, що порушують громадський порядок і спокій громадян.

Відповідно до положень ст.7 КУпАП провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.

Згідно з вимогами ч.1 ст.8 КУпАП провадження в справах про адміністративні правопорушення ведеться на підставі закону, що діє під час і за місцем розгляду справи про правопорушення.

Суб`єктивна сторона дрібного хуліганства полягає у неповазі до суспільства, у прагненні показати свою зневагу до існуючих правил і норм поведінки в суспільстві, самоутвердитися за рахунок приниження інших осіб, протиставити себе іншим громадянам, суспільству, державі. Умисний прояв винним явної неповаги до оточуючих - головний момент, що визначає зміст і сенс поведінки особи, яка скоює хуліганські дії. За відсутності такого мотиву не може бути дрібного хуліганства.

Отже, дрібне хуліганство характеризується умислом, тобто особа, яка здійснює хуліганство, розуміє, усвідомлює, що своїми діями вона порушує громадський порядок і бажає або свідомо допускає прояв неповаги до суспільства. Тобто, дрібне хуліганство відноситься до правопорушень, які посягають на суспільний порядок.

Зі змісту п.16 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про хуліганство» №10 від 22.12.2006 року слідує, що при накладенні адміністративних стягнень, передбачених ст.173 КУпАП, на осіб, які вчинили дрібне хуліганство, суддя повинен у кожному конкретному випадку враховувати характер учиненого правопорушення, дані про особу порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність.

Верховний Суд України у постанові від 4 жовтня 2012 року (справа № 5-17 кс 12) сформулював правову позицію, відповідно до якої громадський порядок слід розуміти як стан суспільних відносин, що виник, сформувався, змінюється та існує під впливом дії правових норм (значною мірою), моральних засад, звичаїв, етичних правил, традицій, інших поза юридичних чинників і знаходить свій вияв (відображається) у безпечності громадського спокою, охороні здоров`я, честі та гідності людини, її прав та свобод, зокрема, права на відпочинок, усталених правил співжиття, комунікації (спілкування), у поведінці в побуті, у повазі і ставленні членів спільноти один до одного тощо.

Посягання на ці відносини здійснюються в активній формі, в основному з ініціативи правопорушника або через використання незначного (нікчемного) приводу, як правило, відбуваються в публічних (громадських, людних) місцях, супроводжуються ненормативною (брутальною, нецензурною) лексикою та/або фізичним насильством, зокрема із використанням травмуючих властивостей таких предметів, як вогнепальна зброя, і призводять до заподіяння моральної та матеріальної шкоди.

Особливість мотиву хуліганства полягає у причинній зумовленості. Спонуки вчинити такі дії можуть бути різні. Поєднує їх те, що вони, здебільшого, позбавлені будь-якої необхідності, нерідко постають із бажання особи показати свою ніби вищість (винятковість), чи з розгнузданого самолюбства, пов`язаного з неповагою до особи, людської гідності, байдужим ставленням до законів і правил поведінки.

З відтвореного в судовому засіданні відеозапису з камери спостереження, який був наданий захисником через канцелярію суду, встановлено, що чоловіка у військовій формі з дверного отвору виштовхує жінка і намагається зачинити двері, однак чоловік у військовій формі не дає жінці зачинити двері, хватає за дверну ручку, відчиняє двері, після чого жінка знову виштовхує чоловіка у військовій формі і намагається закрити двері, однак чоловік у військовій формі не дає їй це зробити. Так відбувалось тричі, поки жінка не виштовхнула далі чоловіка і не зачинила за собою двері.

Згідно зі статтею 12 Загальної декларації прав людини, яка прийнята і проголошена Резолюцією 217 А (Ш) Генеральної Асамблеї ООН від 10 грудня 1948 року, «…ніхто не може зазнавати безпідставного втручання у його особисте і сімейне життя, безпідставного посягання на недоторканість його житла… Кожна людина має право на захист закону від такого втручання або таких посягань».

Таке саме положення міститься у статті 17 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, прийнятого Генеральною Асамблеєю ООН 16 грудня 1966 року, який набув чинності для України 23 березня 1976 року.

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) передбачено, що: «Кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання відбувається згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб».

Виходячи з цих міжнародно-правових актів, Україна закріпила принцип недоторканості житла і поваги до особистого і сімейного життя людини у національному законодавстві, розширивши цей принцип вимогою щодо недоторканості й іншого володіння особи.

З пояснень ОСОБА_2 , начальника відділення військового обліку ІНФОРМАЦІЯ_2 , вбачається, що близько 18.30 год. він прибув за місцем мешкання ОСОБА_3 для вручення йому повістки. Двері відчинив чоловік, свідок йому представився, показав посвідчення, і встановив, що чоловік, який відчинив двері є ОСОБА_3 . Встановивши особу ОСОБА_2 намагався вручити повістку і вимагав розписатися у розписці про отримання повістки. Однак ОСОБА_3 відмовився від отримання повістки. Поки ОСОБА_2 розмовляв з ОСОБА_3 підійшла жінка і почала його виштовхувати руками з квартири два три рази до сходів ображаючи нецензурною лайкою.

З огляду на вказані покази ОСОБА_2 , суд вважає, що в разі відмови ОСОБА_3 в отриманні повістки, ОСОБА_2 повинен був діяти в рамках діючого законодавства України, а саме в присутності свідків скласти Акт відмови від отримання повістки.

Крім того, п. 60 «Положеня про підготовку і проведення призову громадян України на строкову військову службу та прийняття призовників на військову службу за контрактом», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України

від 21 березня 2002 р. № 352 (зі змінами та доповненнями) передбачено, що Керівники районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки зобов`язані особисто контролювати прибуття призовників для проходження призовної комісії, а стосовно осіб, які не прибули на призовну комісію, вживати заходів для встановлення причин їх неприбуття.

Призовникам, які не прибули для проходження районної (міської) призовної комісії з поважних причин, визначається інший день для її проходження.

Про всі випадки неприбуття призовників для проходження районної (міської) призовної комісії без поважних причин керівники районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки надсилають органам Національної поліції повідомлення за формою, визначеною додатком 13 до Порядку організації та ведення військового обліку призовників і військовозобов`язаних, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 грудня 2016 р. № 921, для доставки їх до районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки для розгляду справи про адміністративне правопорушення за порушення правил військового обліку.

Органи Національної поліції в установленому законом порядку зобов`язані за зверненням територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки доставляти до таких територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки осіб, які вчинили адміністративні правопорушення, передбачені статтею 210 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Документи про порушення призовниками правил військового обліку зберігаються в їх особових справах. Якщо в діях призовників є ознаки ухилення від призову на строкову військову службу, за рішенням призовної комісії на них оформляються та надсилаються відповідним правоохоронним органам такі документи:

повідомлення про кримінальне правопорушення за формою, визначеною додатком 12 до Порядку організації та ведення військового обліку призовників і військовозобов`язаних, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 грудня 2016 р. № 921;

копія облікової картки призовника;

витяг із протоколу засідання призовної комісії з рішенням про надіслання відповідним правоохоронним органам матеріалів на призовника, який ухиляється від призову;

копія особової справи призовника;

корінець повістки з підписом призовника про те, що його попереджено про день і час явки до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, або пояснювальні записки осіб, яким доручалося вручити повістки (у разі, коли мала місце відмова від одержання повістки або повістку не вручено з будь-яких причин);

витяг із списку осіб, яких було викликано до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, з відміткою про неявку призовника;

пояснювальні записки посадових осіб районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, які проводили перевірку причин неявки призовника;

документи, що підтверджують доведення до відома призовника основних положень Закону України Про військовий обов`язок і військову службу, встановленої законами відповідальності за їх порушення, застосовані до призовника заходи за порушення правил військового обліку;

у разі наявності пояснення від особи, яка ухиляється від призову на військову службу;

супровідний лист керівника районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки на адресу керівника правоохоронного органу із зазначеними матеріалами та в разі потреби іншими документами.

Обов`язковою ознакою суб`єктивної сторони хуліганства є мотив явної неповаги до суспільства. Домінування у свідомості винного такого внутрішнього спонукання і відсутність особистого мотиву посягання на потерпілого є головним критерієм відмежування хуліганства від інших протиправних дій.

Надані на розгляд адміністративні матеріали, у тому числі і письмові пояснення, не містять доказів на підтвердження ознак дрібного хуліганства, вчиненого саме з метою порушення громадського порядку та спокою громадян.

Таким чином, будь-яких фактичних даних, на основі яких можна було б дійти висновку, що ОСОБА_1 вчинила адміністративне правопорушення, яке посягає на громадський порядок і спокій громадян, тобто вчинила дрібне хуліганство, об`єктивна сторона якого передбачає посягання на суспільні відносини у громадських місцях, і як наслідок порушення спокою громадян, тобто невизначеного кола осіб, як потерпілих, судом не встановлено, а наявні обставини у своїй сукупності переконливо свідчать про відсутність прямого умислу особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, у порушенні громадського порядку чи спокою громадян, на підставі чого суд приходить до висновку про відсутність в діях ОСОБА_1 складу інкримінованого останній адміністративного правопорушення, передбаченого ст.173 КУпАП, тобто дрібного хуліганства.

Відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю у разі відсутність події і складу адміністративного правопорушення.

Враховуючи вищенаведене, приходжу до висновку, що провадження в справі про адміністративне правопорушення, передбачене ст. 173 КУпАП, стосовно ОСОБА_1 підлягає закриттю на підставі п. 1ст. 247 КУпАП, а саме у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення.

Керуючись ст.173, 247, 283,285 КУпАП, суддя,-

постановив:

Провадження по адміністративній справі №629/2917/23 у відношенні ОСОБА_1 за ст.173 КУпАП закрити, у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.

На постанову по справі про адміністративне правопорушення може бути подана апеляційна скарга в Харківський апеляційний суд через Лозівський міськрайонний суд Харківської області протягом десяти днів з дня винесення постанови.

Суддя Наталія ЦЕНДРА