Номер провадження: 33/813/2005/23
Головуючий у першій інстанції Бобуйок І. А.
Доповідач Котелевський Р. І.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.10.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі судді судової палати з розгляду кримінальних справ Котелевського Р.І.,

за участю:

секретаря судового засідання Тьосової Я.В.,

особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову судді Малиновського районного суду м. Одеси від 19.09.2023 року, якою:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП,

встановив:

Оскарженою постановою ОСОБА_1 визнаний винуватим у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, та на нього накладене адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 17000 (сімнадцять тисяч) грн. з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 (один) рік, та стягнуто судовий збір у розмірі 536,80 грн. на користь держави.

Згідно з оскарженою постановою, ОСОБА_1 , 19.08.2023 року, о 16:31 год., у м. Одесі по вул. Балківській, напроти буд.126, керував транспортним засобом «AIMA Journey», без державного номеру, у стані алкогольного сп`яніння, а саме: порушення мови, порушення координації рухів, зіниці очей не реагують на світло, почервоніння очей, запах алкоголю з порожнини рота. ОСОБА_1 від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння, у встановленому законом порядку відмовився, чим порушив вимоги п.2.5 Правил дорожнього руху, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 року №1306.

Не погоджуючись із вказаною постановою місцевого суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на її незаконність та необґрунтованість, стверджує про неповноту судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та дослідженим доказам, просить скасувати постанову та закрити провадження у справі на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП.

Крім того, в апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить поновити строк на апеляційне оскарження.

Заслухавши ОСОБА_1 , який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити; вивчивши матеріали справи про адміністративне правопорушення та долучені докази; перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи; суд дійшов висновку про таке.

Що стосується доводів про поновлення строку на апеляційне оскарження, апеляційним судом встановлено таке.

Відповідно до положень ст.294 КУпАП постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена протягом десяти днів з дня її винесення. Апеляційна скарга, подана після закінчення цього строку, повертається апеляційним судом особі, яка її подала, якщо вона не заявляє клопотання про поновлення цього строку, або якщо відмовлено у його поновленні.

Як вбачається з матеріалів судової справи, ОСОБА_1 не приймав участі в судовому засіданні суду першої інстанції.

В матеріалах справи міститься супровідний лист про направлення ОСОБА_1 копії постанови, однак відсутнє підтвердження про її отримання адресатом.

11.10.2023 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу через Малиновський районний суд, що підтверджується штампом вхідної кореспонденції суду (а.с.10).

В апеляційні скарзі ОСОБА_1 стверджує, що копію постанови в передбачений строк апеляційного оскарження не отримував. Матеріали справи на спростування вказаних доводів апелянта інформації не містять.

З урахуванням встановлених обставин, суд вважає за необхідне поновити строк на апеляційне оскарження та забезпечити апелянту право на доступ до правосуддя.

Що стосується доводів апеляційної скарги про незаконність оскарженої постанови судді місцевого суду, з посиланням на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, апеляційним судом встановлено таке.

Відповідно до положень ст. 1 КУпАП, завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.

Згідно положень ст. 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.

Відповідно до вимог ст. 245 КУпАП, завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Згідно з положеннями ст. 280 КУпАП, суд, при розгляді справи про адміністративне правопорушення, крім іншого, зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року №14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» передбачено, що при розгляді справ зазначеної категорії необхідно з`ясовувати всі обставини, перелічені у ст.ст. 247, 280 КУпАП. Зміст постанови судді має відповідати вимогам, передбаченим ст.ст. 283, 284 КУпАП. У постанові, зокрема, потрібно навести докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення, та зазначити мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів.

Відповідно до вимог ч.1 ст.251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, безпеки на автомобільному транспорті та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

При розгляді справ зазначеної категорії необхідно з`ясовувати всі обставини, визначені статтями 247 і 280 КУпАП, з урахуванням положень ст.251 КУпАП.

Апеляційний суд звертає увагу, що положеннями ст. 280 КУпАП встановлено обов`язок суду з`ясовувати при розгляді справи про адміністративне правопорушення, поміж іншого, і те, чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, з`ясувати всі обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Апеляційний суд вважає, що зазначені вимоги закону при розгляді справи суддею в повній мірі не були виконані, внаслідок чого поза увагою судді залишилися обставини, які мали суттєве значення для правильного вирішення даної справи та прийняття законного та обґрунтованого рішення.

Так, зі змісту оскарженої постанови вбачається, що судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , 19.08.2023 року, о 16:31 год., у м. Одесі по вул. Балківській, напроти буд.126, керував транспортним засобом «AIMA Journey», без державного номеру, у стані алкогольного сп`яніння, а саме: порушення мови, порушення координації рухів, зіниці очей не реагують на світло, почервоніння очей, запах алкоголю з порожнини рота. ОСОБА_1 від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння, у встановленому законом порядку відмовився, чим порушив вимоги п.2.5 Правил дорожнього руху, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 року №1306.

Разом з цим, апеляційним судом встановлено факт неповного з`ясування місцевим судом обставин справи та допущені суттєві суперечностей в оскарженій постанові.

Зокрема місцевим судом вказано про встановлення фату перебування ОСОБА_1 в стані алкогольного сп`яніння, хоча матеріали справи про адміністративне правопорушення не мають доказів перебування останнього під час керування в стані алкогольного сп`яніння, оскільки ОСОБА_1 притягується до адміністративної відповідальності та протокол відносно нього складений саме за керування транспортним засобом з ознаками алкогольного сп`яніння та відмову в проходженні огляду на стан алкогольного сп`яніння, що не є тотожними поняттями.

Більш того, при викладі встановлених судом обставин справи, місцевий суд встановивши нібито керування ОСОБА_1 в стані алкогольного сп`яніння, посилається на порушення останнім п.2.5 Правил дорожнього руху, що свідчить про суперечливість встановлених судом даних, оскільки за Правилами дорожнього руху вказане порушення передбачено п.2.9а (у разі його доведення), а не п.2.5.

Далі, в абзаці 7 мотивувальної частини постанови місцевий суд вказав, що дослідивши протокол та додані до нього матеріали, суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 підлягає притягненню до адміністративної відповідальності і його дії кваліфікуються за ч.1 ст.130 КУпАП, як керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також передача керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, а так само відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Тобто суд, окрім обвинувачення щодо відмови ОСОБА_1 від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного сп`яніння, за що відносно нього складений протокол, фактично вийшов за межі пред`явленого обсягу притягнення до адміністративної відповідальності, та додатково безпідставно кваліфікував його дії за всіма іншими кваліфікуючими ознаками ч.1 ст.130 КУпАП.

Таким чином, слід констатувати, що за протоколом серії ААД №534681 від 19.08.2023 року за ч.1 ст.130 КУпАП ОСОБА_1 притягується лише за порушення ним п.2.5 ПДР, тобто за його відмову як особою, яка керувала транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан лише алкогольного сп`яніння, що мало бути й перевірено судом першої інстанції та встановлено доведеність чи не доведеності доказами, які наявні в матеріалах справи, що не було здійснено місцевим судом.

Апеляційний суд звертає увагу, що диспозиція ч.1 ст.130 КУпАП передбачає відповідальність окремо за керування транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння, окремо за відмову особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння, або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Керування транспортним засобом особою, яка перебуває в стані алкогольного сп`яніння та відмова особи від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного сп`яніння не є тотожними поняттями та їх дотримання передбачено різними пунктами Правил дорожнього руху України, а саме п.2.9а та п.2.5 ПДР.

Також апеляційний суд враховує, що окрім вищевказаного в оскарженій постанові суд першої інстанції зазначив про встановлення у ОСОБА_1 таких ознак алкогольного сп`яніння, які не були вказані працівниками поліції в протоколі, а саме: порушення мови, порушення координації рухів та почервоніння очей. Крім того, в постанові судом зазначена ознака «зіниці очей не реагують на світло», яка згідно п.3 Інструкції не відноситься до ознак алкогольного сп`яніння.

Таким чином, зурахуванням встановлених апеляційним судом істотних порушень, постанова місцевого суду підлягає скасуванню, із постановленням апеляційним судом нової постанови.

Дослідивши матеріали справи про адміністративне правопорушення, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд враховує таке.

Згідно з протоколом серії ААД №534681 від 19.08.2023 року, водій ОСОБА_1 19.08.2023 року, о 16:31 год., в м. Одесі по вул. Балківська, буд.126, керував електричним колісним транспортним засобом оснащеним електричним двигуном «AIMA Journey», без державного номерного знака, з ознаками алкогольного сп`яніння, а саме: запах алкоголю з порожнини рота, поведінка, що не відповідає обстановці. Від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння на місці зупинки та в медичному закладі у встановленому законом порядку останній відмовився, чим порушив вимоги п.2.5 ПДР. Від керування транспортним засобом відсторонений, шляхом передачі управління транспортним засобом іншій особі (а.с.2).

Протокол про адміністративне правопорушення серії ААД №534681 від 19.08.2023 року ОСОБА_1 власноручно підписав та зазначив, що вважає себе тверезим.

До вказаного протоколу працівниками поліції долучено диск із відеозаписами нагрудних камер працівників поліції 470956, 474998, 001790, а також направлення на огляд водія транспортного засобу з метою виявлення стану алкогольного, чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції від 19.08.2023 року.

Не зважаючи на зміст пояснень ОСОБА_1 в протоколі про адміністративне правопорушення, факт вчинення останнім адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, підтверджується відеозаписами обставин вчинення адміністративного правопорушення (а.с.4), а також іншими доказами в їх сукупності.

Апеляційний суд вважає, що зібрані у справі докази в їх сукупності відповідають критерію належності, допустимості та достатності для висновку про наявність у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

З переглянутих судом відеозаписів просліджується чітка послідовність подій, які відбувались 19.08.2023 року на вул. Балківська, буд.126, в м. Одесі.

На відеозаписах нагрудних камер поліцейських зафіксовано факт відмови ОСОБА_1 від проходження на вимогу поліцейських огляду на стан алкогольного сп`яніння, як на місці зупинки транспортного засобу за допомогою алкотестеру «Драгер», так і у медичному закладі.

Апеляційний суд не приймає до уваги доводи ОСОБА_1 про те, що він не перебував у стані алкогольного сп`яніння на момент зупинки, оскільки за протоколом про адміністративне правопорушення, перебування його в стані алкогольного сп`яніння останньому в провину не ставиться.

Апеляційний суд наголошує, що відмова особи від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння сама по собі містить склад адміністративного правопорушення, за яке передбачена адміністративна відповідальність. При цьому, незгода водія з діями працівників поліції щодо вказаних обставин не має жодного значення, оскільки такі дії є особистим волевиявленням особи, що не бажає пройти огляд. Тому, враховуючи те, що ОСОБА_1 було запропоновано пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння на місці зупинки за допомогою алкотестеру «Драгер» та в медичному закладі, на що останній відмовився, що беззаперечно вказує на наявність в його діях складу адміністративного правопорушення.

Відповідно до п.2.5 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001 року, водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

На відеозаписі зафіксовано момент зупинки ОСОБА_1 , який керував транспортним засобом «AIMA Journey», без державного номерного знаку, а також перебіг складання протоколу про адміністративне правопорушення, в тому числі і відмова ОСОБА_1 від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння.

Тобто, дій, які б вказували на порушення поліцейськими порядку або Інструкції під час апеляційного розгляду скарги не встановлено та дії останніх були здійснені в межах наданих їм повноважень.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу, що працівниками поліції ОСОБА_1 запропоновано пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння на місці зупинки та в медичному закладі, на що останній відмовився. При цьому, працівниками поліції ОСОБА_1 було роз`яснено, що в такому разі за відмову від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння на нього буде складено протокол про адміністративне правопорушення.

Апеляційний суд критично відноситься до доводів ОСОБА_1 про відсутність доказів керування ним транспортним засобом, оскільки вказана обставина підтверджується відеозаписом.

Зі змісту апеляційної скарги ОСОБА_1 вбачається, що останній фактично не заперечує того факту, що на відеозаписі зафіксовано саме його, за подій, які відбувались 19.08.2023 року, зокрема його спілкування з працівниками патрульної поліції.

Апеляційний суд вважає, що об`єктивних даних зафіксованих на відео достатньо для підтвердження факту вказаних в протоколі обставин, та не вбачає підстав для визнання відеозапису неналежним та недопустимим доказом. За наведених обставин, даний доказ, з огляду на приписи ст.251 КУпАП, є належним та допустимим.

Щодо доводів ОСОБА_1 про те, що працівники поліції спочатку встановили в нього ознаки наркотичного сп`яніння, а протокол складено за керування транспортним засобом з явними ознаками алкогольного сп`яніння, то апеляційний суд звертає увагу, що відповідно до відеозапису обставин події вбачається, що первинно працівниками поліції останньому повідомлено про виявлення в нього ознак наркотичного сп`яніння, однак в подальшому в ході спілкування поліцейськими встановлено та повідомлено все ж таки про наявність у ОСОБА_1 ознак саме алкогольного сп`яніння, у зв`язку із чим і запропоновано пройти відповідний огляд.

При цьому, з відеозапису вбачається, що ОСОБА_1 особисто повідомляє, що напередодні вживав вино, та можливо від цього в нього є ознаки алкогольного сп`яніння.

Будь-яких інших фактичних даних, які б спростовували чи ставили під сумнів достовірність відеозапису апелянтом не надано. Не встановлено таких даних і під час апеляційного розгляду справи.

Що стосується доводів апелянта про те, що він не є суб`єктом адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, оскільки на момент зупинки працівниками поліції, він керував транспортним засобом електромопедом «AIMA Journey»,з електродвигуном потужністю 1,2 кВт, який не є механічним транспортним засобом, то вони є безпідставними, з огляду на таке.

Відповідно до п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України за №14 від 23 грудня 2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» зі змінами, внесеними згідно з Постановою Верховного Суду №18 від 19.12.2008, при розгляді адміністративних справ, зокрема ст.130 КУпАП, суди мають враховувати положення правових норм, у яких визначено поняття «транспортні засоби», зокрема, ст.121 КУпАП, п.1.10 Правил дорожнього руху, затверджених Постановою КМУ від 10 жовтня 2001 року №13-06 (далі - ПДР України).

Відповідно до п.1.10 ПДР України транспортний засіб - це пристрій призначений для перевезення людей і (або) вантажу, а також встановленого на ньому спеціального обладнання чи механізмів.

Даний термін охоплює всі види транспортних засобів, які можуть рухатися дорогами загального користування.

Згідно п.1.10 ПДР України мопед - двоколісний транспортний засіб, який має двигун з робочим об`ємом до 50 куб. см або електродвигун потужністю до 4 кВт.

Механічний транспортний засіб - транспортний засіб, що приводиться в рух за допомогою двигуна. Цей термін поширюється на трактори, самохідні машини і механізми, а також тролейбуси та транспортні засоби з електродвигуном потужністю понад 3 кВт.

Таким чином, як вбачається з вищенаведених термінів, поняття «транспортний засіб» та «механічний транспортний засіб» можна трактувати як два різні поняття: в широкому - транспортний засіб, в тому числі і електроскутер, і в вузькому - механічний транспортний засіб.

Частина 1 ст. 130 КУпАП передбачає відповідальність за керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також передачу керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, а так само відмову особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Суб`єктами правопорушень, передбачених ст.130 КУпАП, зокрема є водії транспортних засобів, а тому слід зазначити, що вказана норма закону передбачає відповідальність водіїв транспортних засобів, а не лише механічних транспортних засів.

Отже, апеляційний суд констатує, що транспортний засіб «AIMA Journey», яким 19.08.2023 року керував ОСОБА_1 , є мопедом, оскільки потужність електродвигуна цього засобу складає 1,2 кВт, а тому водій цього транспортного засобу є суб`єктом адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 130 КУпАП.

Таким чином, судом встановлено, що ОСОБА_1 на час інкримінованих подій був особою, яка керувала транспортним засобом, з ознаками алкогольного сп`яніння, яка відмовилась від проходження огляду відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного сп`яніння, чим порушив п.2.5 ПДР України.

Апеляційний суд враховує висновки Верховного Суду в постанові від 15.03.2023 року (у справі №127/5920/22), відповідно до яких використання електросамоката чи іншого подібного засобу (моноколеса, сегвея тощо) для переміщення особи як учасника дорожнього руху є джерелом підвищеної небезпеки в розумінні статті 1187 ЦК України, якщо в конкретному випадку такий засіб приводився в рух за допомогою встановленого на ньому електричного двигуна. Для кваліфікації діяльності, пов`язаної з таким використанням електричного самоката, характеристика електросамоката як механічного транспортного засобу з урахуванням потужності електродвигуна, встановленого на ньому, значення не має.

Апеляційний суд звертає увагу, що всі водії транспортних засобів, в тому числі й водії транспортних засобів з електричними двигунами є повноцінними учасниками дорожнього руху, які без виключення, з метою забезпечення безпеки дорожнього руху, мають дотримуватися ПДР України.

Таким чином, дослідивши матеріали справи про адміністративне правопорушення, апеляційним судом встановлено, що вина ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, повністю підтверджується зібраними по справі доказами.

Апеляційний суд вважає, що зібрані у справі докази в їх сукупності відповідають критерію належності, допустимості та достатності для висновку про наявність у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП, за кваліфікуючими ознаками: відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження огляду відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного сп`яніння.

При обранні адміністративного стягнення відносно ОСОБА_1 , апеляційний суд враховує наступне.

Відповідно до вимог ст.ст. 23, 33 КУпАП адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобігання вчиненню нових правопорушень.

Стягнення за адміністративне правопорушення накладається у межах, установлених КУпАП України та іншими законами України. При накладенні стягнення враховуються характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність.

Призначаючи адміністративне стягнення ОСОБА_1 , відповідно до вимог статей 23, 33 КУпАП, апеляційний суд враховує характер вчиненого правопорушення, обставини його вчинення та особу порушника.

З огляду на встановлені апеляційним судом обставини, керуючись вимогами ст.ст. 23, 33 КУпАП, апеляційний суд вважає за можливе частково задовольнити апеляційну скаргу, скасувати постанову суду першої інстанції, та постановити нову якою визнати ОСОБА_1 винуватим за ч.1 ст.130 КУпАП з призначенням адміністративного стягнення у виді штрафу з позбавленням права керування транспортними засобами, що визначене санкцією статті, яке буде достатнім та справедливим, та відповідатиме меті адміністративного стягнення по даній справі.

Керуючись ст.ст. 293, 294 Кодексу України про адміністративні правопорушення, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову судді Малиновського районного суду м. Одеси від 19.09.2023 року, якою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнаний винуватим за ч.1 ст.130 КУпАП скасувати.

Прийняти нову постанову, якою визнати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , винуватим за ч.1 ст.130 КУпАП та накласти на нього адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 1000 (однієї тисячі) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000 (сімнадцять тисяч) грн., з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 (один) рік.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , судовий збір у розмірі 536,80 грн. (п`ятсот тридцять шість гривень вісімдесят копійок) на користь держави.

Постанова набирає законної сили негайно після її винесення й оскарженню не підлягає.

Суддя

Одеського апеляційного суду Р.І. Котелевський