Справа № 127/8246/23
Провадження № 3/127/2420/23
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.06.2023м. Вінниця

Суддя Вінницького міського суду Вінницької області Бернада Є.В., розглянувши матеріали про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 164 Кодексу України про адміністративні правопорушення,

ВСТАНОВИВ:

Згідно з протоколом про адміністративне правопорушення 21.03.2023 о 12.50 год. по вул. Соборна, 75 в м. Вінниці ОСОБА_1 здійснював провадження господарської діяльності на транспортному засобі марки Dacia, д.н. НОМЕР_1 , без державної реєстрації як ФОП та без одержання ліцензії на даний вид діяльності відповідно до ЗУ «Про автомобільний транспорт», «Про ліцензування видів господарської діяльності».

ОСОБА_1 в судовому засіданні винуватість у вчиненні правопорушення не визнав і суду пояснив, що він не «таксував», пасажирів у салоні автомобіля в нього не було. Він «переселенець» і він поставив на дах автомобіля «фішку», бо місцеві сказали, що без неї рух по вул. Соборній заборонений.

Свідок ОСОБА_2 в судовому засіданні пояснив, що ОСОБА_1 він не знає, у системі МВС він працює з 2007 року. Він не пам`ятає, чи був складений у його присутності протокол відносно ОСОБА_1 . Він з напарником здійснював спільний рейд з приводу виявлення осіб, які здійснюють надання послуг таксі без реєстрації. Він не пам`ятає, чи здійснював ОСОБА_3 перевезення пасажирів. Зазвичай такі перевезення фіксують за допомогою фото та відео. Чи наявні такі відомості в матеріалах справи він не знає. По вул. Соборній рух заборонений, тому вони могли зупинити автомобіль для з`ясування того, чи має водій відповідний дозвіл на проїзд вул. Соборною. Якщо він підписав протокол, він засвідчував, що на даху автомобіля була розпізнавальна шашка таксі, але він того про це повідомити не може.

Свідок ОСОБА_4 в судовому засіданні пояснив, що він не пам`ятає, чи був запрошений в якості свідка під час оформлення протоколу відносно ОСОБА_1 . Думає, що автомобіль під керуванням ОСОБА_1 могли зупинити за рух вул. Соборною. Він не пам`ятає, чи була у автомобілі шашка таксі. Вони зупиняють усі автомобілі із шашкою таксі в межах здійснення контролю за перевізниками. Чи був хтось у салоні автомобіля під керуванням ОСОБА_1 він не пам`ятає.

Свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні пояснив, що по вул. Соборній зупинили авто під керуванням ОСОБА_6 салоні автомобіля було два пасажира, пояснення у них відібрали під відеофіксацію, чому таке відео не було надане до протоколу про адміністративне правопорушення, пояснити не може. В якості свідків він запросив працівників поліції, які були присутні під час проведення спільного рейду.

Заслухавши пояснення ОСОБА_1 , свідків, думку захисника, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до такого висновку.

Згідно зі статтею 245 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі КпАП) завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Відповідно до статті 280 КпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Суд враховує, що частиною другою статті 251 КпАП регламентовано, що обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 164 КпАП провадження господарської діяльності без державної реєстрації як суб`єкта господарювання або без подання повідомлення про початок здійснення господарської діяльності, якщо обов`язковість подання такого повідомлення передбачена законом, або без отримання ліцензії на провадження виду господарської діяльності, що підлягає ліцензуванню відповідно до закону, або у період зупинення дії ліцензії, у разі якщо законодавством не передбачені умови провадження ліцензійної діяльності у період зупинення дії ліцензії, або без одержання документа дозвільного характеру, якщо його одержання передбачене законом (крім випадків застосування принципу мовчазної згоди).

Відповідно до частини першої статті 3 Господарського кодексу України (далі ГК) під господарською діяльністю у цьому Кодексі розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність.

Визначення суб`єкта господарювання наведене у статті 55 ГК. Зокрема, зі змісту частини першої статті 55 ГК випливає, що суб`єктами господарювання визнаються учасники господарських відносин, які здійснюють господарську діяльність, реалізуючи господарську компетенцію (сукупність господарських прав та обов`язків), мають відокремлене майно і несуть відповідальність за своїми зобов`язаннями в межах цього майна, крім випадків, передбачених законодавством. При цьому пунктом 2 частини другої статті 55 ГК визначено, що суб`єктами господарювання є громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані відповідно до закону як підприємці.

Згідно з частиною першою статті 58 ГК суб`єкт господарювання підлягає державній реєстрації як юридична особа чи фізична особа-підприємець у порядку, визначеному законом. Такий порядок регламентований Законом України № 755-IV від 15.05.2003 «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» (далі Закон № 755-IV) з послідуючими змінами та доповненнями. Зі змісту положень наведеного Закону випливає, що відповідного статусу суб`єкт господарювання набуває з моменту внесення відомостей до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, що підтверджується відповідною випискою.

На підтвердження винуватості ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення до матеріалів справи надана фотографія автомобіля та фотографія якого документу, зміст якого визначити неможливо у зв`язку з поганою якістю наданого фото.

Захисник особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, в судовому засіданні посилався на те, що в якості свідків у справі були запрошені працівники поліції. При цьому, на переконання захисника, їхні показання не можуть бути прийняті в якості доказу винуватості його підзахисного в силу імперативної заборони закону.

Оцінюючи зазначені доводи захисника, суд враховує висновок, викладений у постанові Верховного Суду (далі ВС) від 29.04.2020 (справа № 161/5372/17), згідно з яким показання інспектора поліції не можуть бути єдиним доказом вини водія у порушенні Правил дорожнього руху. У цій постанові ВС зауважив, зокрема, що цінність свідка полягає в його безпосередньому об`єктивному сприйнятті обставини справи за допомогою органів чуттів і відсутності юридичної зацікавленості у вирішенні справи. І саме з огляду на своє нейтральне становище людина здатна об`єктивно та правильно засвідчити події і факти так, як вони дійсно відбувалися для можливості уникнення формалізму та зловживання процесуальними правами.

Також ВС зауважив, що на підставі показань свідків не можуть встановлюватися факти, які з огляду на закон або звичай установлюються в документах.

ВС вказав, що обставини, що підтверджуються показаннями свідка повинні узгоджуватись з іншими доказами у справі, тоді вони можуть бути визнані судом достовірними та достатніми для висновку про винуватість особи в тому чи іншому адміністративному правопорушенні.

Отже, з огляду на викладене суд вважає слушними твердження захисника в частині того, що показання ОСОБА_2 та ОСОБА_4 не можуть бути покладені в основу твердження про доведеність винуватості ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення. Суд також вважає слушними твердження захисника в частині того, що наданими суду матеріалами не підтверджений факт надання ОСОБА_1 послуг з перевезення пасажирів, тобто послуг таксі. Зазначене твердження захисника суд вважає слушними з огляду на те, що твердження ОСОБА_5 про наявність у салоні керованого ОСОБА_1 автомобіля пасажирів не підтверджена наданими суду матеріалами справи. Суд вважає не спростованими твердження захисника Каричинського І.П. в частині того, що останній є внутрішньо переміщеною особою (зазначене твердження підтверджене оглянутими в судовому засіданні відповідними документами) і не орієнтується у місті.

Згідно з висновком Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), викладеним у Постанові від 19.11.2015 (справа №46998/8) «Михайлов проти Росії» у разі, коли особі загрожує стягнення (покарання) у виді адміністративного арешту на строк 15 діб, за загальним правилом цього вже достатньо, щоб прийти до висновку, що інтереси правосуддя потребують надання йому послуг захисника безоплатно за умови відсутності у неї засобів на оплату таких послуг (пункт 92).

Крім того, у справі «Гурепка проти України» (рішення від 06.09.2005, заява № 61406/00) ЄСПЛ констатував, що в силу суворості санкції дана справа (накладення адміністративного арешту строком на 7 діб) є кримінальною, а адміністративне покарання фактично мало кримінальний характер, а тому на провадження у справі по цьому адміністративному правопорушенню слід поширювати гарантії права на справедливий суд (пункт 55).

Санкція правопорушення, за фактом вчинення якого складений протокол, передбачає з-поміж іншого такий вид стягнення як штраф у розмірі 1000 неоподаткованих мінімумів доходів громадян з конфіскацією з конфіскацією виготовленої продукції, знарядь виробництва, сировини і грошей, одержаних внаслідок вчинення цього адміністративного правопорушення, чи без такої. Тому при розгляді зазначеної справи суду слід керуватись гарантіями, передбаченими Конвенцією, як по відношенню до обвинуваченої особи у кримінальному провадженні.

Суд також враховує рішення Конституційного Суду України від 22.12.2010, відповідно до якого адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до неї ґрунтуються на конституційних принципах і правових презумпція, в тому числі й закріпленою в статті 62 Конституції України.

ЄСПЛ в рішенні від 10.02.1995 у справі «Аллене де Рибемон проти Франції» зазначено, що сфера застосування принципу невинуватості значно ширше, ніж це представляється: презумпція невинуватості обов`язкова не лише для кримінального суду, який вирішує питання про обґрунтованість обвинувачення, але і для всіх інших суспільних відносин.

З огляду на викладене, з урахуванням принципу презумпції невинуватості, закріпленого у статті 62 Конституції України, а також з точки зору належності, допустимості та достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, суд прийшов до висновку, що об`єктивними даними не підтверджена винуватість ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення, передбаченого частиною першою статті 164 КпАП, а тому відповідно до пункту 1 частини першої статті 247 КпАП провадження у справі слід закрити.

Керуючись статтями 164, 283, 284 КпАП, суд

ПОСТАНОВИВ:

Провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 адміністративне стягнення за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 164 Кодексу України про адміністративні правопорушення, закрити на підставі пункту 1 частини першої статті 247 Кодексу України про адміністративні правопорушення у зв`язку з відсутністю в його діях складу правопорушення.

Постанова може бути оскаржена до Вінницького апеляційного суду протягом десяти днів з дня її винесення.

Суддя: