Провадження № 3/761/3976/2023
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2023 року суддя Шевченківського районного суду міста Києва Антонюк Марина Станіславівна, за участі секретаря Недоснованої К.В., особи, стосовно якої складено протокол ОСОБА_1 , розглянувши адміністративний матеріал, який надійшов з Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України, про притягнення до адміністративної відповідальності

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Прип`ять Київської області, громадянина України, українця, з вищою освітою, одруженого, який має на утриманні двох неповнолітніх дітей, який проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_2 ,

за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 172-10 КУпАП,

В С Т А Н О В И Л А:

17 травня 2023 року до Шевченківського районного суду м. Києва, після дооформлення, з Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України надійшов протокол про адміністративне правопорушення № 104 від 01 квітня 2023 року, відповідно до якого, 20 січня 2023 року ОСОБА_1 відмовився виконувати бойове розпорядження командира 4 механізованого батальйону №9 від 18.12.2022, а саме: висунутись разом з підрозділом 4 механізованого батальйону для виконання завдань за призначенням, тобто вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 172-10 КУпАП.

В судовому засіданні ОСОБА_1 категорично заперечував свою провину у зазначеному правопорушенні. Зазначав, що в протоколі невірно зазначено дату події, і насправді вказані обставини мали місце 20.12.2022. ОСОБА_1 суду пояснив, що до 14.12.2022 року він перебував у лікарні, мав п`ятиденне звільнення від військової служби та 14 днів звільнення від фізичних навантажень і переохолодження. 14.12.2022 ОСОБА_1 подав звернення на проходження МСЕК, а 18.12.2022 було оголошено бойове розпорядження №9, про виїзд в зону бойових дій. Він зазначив, що виїзд в зону бойових дій розпочався з 18.12.2022 по 20.12.2022 року і, за завданням, ОСОБА_1 мав сісти за кермо ЗІЛа та погрузити на вантажівку платформу, після чого виїхати в зону бойових дій, однак за станом свого здоров`я фізично не міг виконати таке завдання. ОСОБА_1 уточнив, що він надавав командиру довідку з ВЛК, медичну довідку та повідомив про направлення на МСЕК, після чого заступник командира батальйону наказав йому лишатись у розташуванні військової частини. За два тижні після події, його викликали для проведення службового розслідування, де, після того, як ОСОБА_1 надав усю медичну документацію, йому повідомили, що справу щодо нього закриють. Ще за два тижні йому повідомили, що справу передали до ДБР.

ОСОБА_1 наполягав, що його незаконно притягають до адміністративної відповідальності та позбавили виплат. Стверджував, що у військовій частині НОМЕР_1 до нього ставились упереджено, погрожували. Таке ставлення військовослужбовець пояснив тим, що 20.12.2022 він телефонував на гарячу лінію зі скаргами на дії майора ОСОБА_2 . З 20.04.2023 року ОСОБА_1 перевели до іншої військової частини, і тепер його функції не пов`язані з фізичними навантаженнями.

Дослідивши матеріали судового провадження, заслухавши пояснення ОСОБА_1 , суд приходить до наступних висновків.

Верховенство права є найважливішим принципом правової держави. Змістом цього принципу є пріоритет (тобто верховенство) людини, її прав та свобод, які визнаються найвищою соціальною цінністю в Україні. Цей принцип закріплено у ст. 3 Конституції України.

Окрім того, права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Як зазначено в п. 4.1 Рішення Конституційного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень статті 69 Кримінального кодексу України (справа про призначення судом більш м`якого покарання) від 02 листопада 2004 року, суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує захист гарантованих Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визначив окремі ознаки принципу верховенства права у розбудові національних систем правосуддя та здійсненні судочинства, яких мають дотримуватись держави - члени Європи, що підписали Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Згідно ст. 252 КУпАП, орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Відповідно до ст. 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи заподіяно матеріальну шкоду, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише при наявності в її діях складу адміністративного правопорушення, обов`язковими елементами якого є: об`єкт, об`єктивна сторона, суб`єкт, суб`єктивна сторона (вина). Відсутність хоча б одного із вказаних елементів виключає склад правопорушення взагалі, а порушена справа підлягає закриттю.

Положеннями ст. 251 КУпАП передбачено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами. Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Таким чином, суд звертає увагу, що вищезазначена правова норма визначає ряд фактичних даних, на основі яких посадова особа встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення.

Протокол про адміністративне правопорушення, без його належного правового аналізу, не може бути визнаний належними доказами по даній справі в розумінні статті 251 КУпАП, оскільки за своєю правовою природою він не є самостійними беззаперечним доказом, а обставини, викладені в ньому повинні бути перевірені за допомогою інших доказів, які б підтверджували вину особи, яка притягується до адміністративної відповідальності і не викликали сумніви у суду.

Так, згідно протоколу про адміністративне правопорушення №104 від 01.04.2023 року, складеного відносно ОСОБА_1 , останній будучи військовослужбовцем військової служби за мобілізацією, у порушення вимог 11, 12, 16, 200 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», нехтуючи своїми функціональними обов`язками, вчинив діяння в умовах особливого періоду, що виразилось у відмові від виконання законних вимог командира (начальника) на території військової частини НОМЕР_1 , чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 172-10 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Відповідно до ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Диспозиція ст. 172-10 КУпАП передбачає, що адміністративна відповідальність настає у випадку коли особа об`єктивно могла, водночас з різних підстав відкрито (усно або мовчки) відмовилась виконувати законні вимоги командира (начальника), або не відмовляючись виконувати такі вимоги відкрито, не виконує дії, передбачені такою законною вимогою, вчиняє дії, які законною вимогою заборонені чи відступає від приписів законної вимоги в часі, місці чи характері дій.

Відповідно до ст. 245 КУпАП, завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Суд вважає, що твердження ОСОБА_1 , про те, що зазначені в протоколі події не мали місця 20.01.2023 року, підтверджуються сукупністю інших доказів, які долучені до протоколу. Зокрема, заява ОСОБА_1 про те, що виїзд в зону бойових дій, і відповідно мала місце відмова ОСОБА_1 від виконання наказу командира, розпочався з 18.12.2022 по 20.12.2022 підтверджується зафіксованими в акті службового розслідування від 04.02.2023 року відомостями, про те, що ОСОБА_1 відмовився виконувати наказ командира під час доведення наказу 18.12.2022 року, а не 20.01.2023 року, як про це зазначено в протоколі

Разом з цим, зі змісту наданих в судовому засіданні документів зокрема, виписки №1325 із медичної карти ОСОБА_1 , вбачається, що останній дійсно був виписаний зі стаціонарного відділення лише 14.12.2022 року, при цьому йому було призначено реабілітаційний період зі звільненням від військової служби строком в 5 діб та з обмеженням фізичних навантажень строком в 14 діб, а також уникнення переохолодження протягом 14 діб.

Тобто, як станом на 18.12.2022 року так і станом на 20.12.2022 року, ОСОБА_1 мав перебувати на реабілітаційному відновленні з обмеженням фізичних навантажень, з огляду на що не міг належним чином виконаи бойове розпорядження, пов`язане з фізичними навантаженнями, з огляду на що суд приходить до висновку, що надані військовим докази спростовують наявність у нього умислу на вчинення адміністративного правопорушення.

Будь-які інші докази, які б об`єктивно підтверджували те, що ОСОБА_1 в зазначений в протоколі час та в зазначеному місці умисно відмовився від виконання законних вимог командира (начальника) на території військової частини НОМЕР_1 - у справі відсутні.

У відповідності до ст.62 Конституції України усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Відповідно до п. 43 рішення Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ) від 14 лютого 2008 року у справі "Кобець проти України" (з відсиланням на первісне визначення цього принципу у справі "Авшар проти Туреччини" (Avsar v. Turkey), п. 282), доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість обвинуваченого доведено поза розумним сумнівом. Розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду всіх належних та допустимих відомостей, визнаних доказами, або з відсутності таких відомостей і є таким, який змусив би особу втриматися від прийняття рішення у питаннях, що мають для неї найбільш важливе значення.

Також, у справі "Barbera, Messegu and Jabardo v. Spain" від 06 грудня 1998 року (п. 146) Європейський суд з прав людини встановив, що принцип презумпції невинності вимагає серед іншого, щоб, виконуючи свої обов`язки, судді не починали розгляд справи з упередженої думки, що особа скоїла правопорушення, яке ставиться їй в провину; всі сумніви, щодо її винуватості повинні тлумачитися на користь цієї особи.

Наведені правові позиції закріплюють, що особа не вважається винною, доки її провина не буде доведена у встановленому законом порядку. Тобто, особа не повинна доказувати свою невинуватість і її поведінка вважається правомірною, доки не буде доведено зворотне.

При цьому суд наголошує, що не має права самостійно відшукувати докази винуватості особи у вчиненні правопорушення, не може перебирати на себе функції обвинувача, позбавляючись статусу незалежного органу правосуддя, що призведе до порушення ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Таким чином, оскільки докази не можуть ґрунтуватись на припущеннях, а всі сумніви щодо винуватості тлумачаться на користь особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, суд дійшов висновку, що матеріалами справи не підтверджено в діях ОСОБА_1 зазначеного в протоколі складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 172-10 КУпАП а саме: відмова від виконання законних вимог командира (начальника).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП, провадження у справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення.

З огляду на викладене, справа про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 172-10 КУпАП підлягає закриттю за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

Враховуючи викладене та керуючись ст.172-20, 266-1, 283-285, 294 КУпАП, суддя

П О С Т А Н О В И Л А:

Провадження у справі відносно ОСОБА_1 , за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.172-10 КУпАП - закрити у зв`язку із недоведеністю в його діях складу адміністративного правопорушення.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги.

Постанова може бути оскаржена протягом десяти днів з дня її винесення. Апеляційна скарга подається до Київського апеляційного суду через Шевченківський районний суд м. Києва.

Суддя Шевченківського

районного суду міста Києва М.С. Антонюк