Справа №461/2327/23
Провадження №3/461/956/23
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 червня 2023 року суддя Галицького районного суду м. Львова Стрельбицький В.В., розглянувши матеріали справи про притягнення до адміністративної відповідальності

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

за ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення,

встановив:

згідно протоколу про адміністративне правопорушення серії ААД №147516 ОСОБА_1 «18.03.2023 року о 15 годині 56 хвилин у м. Львові на перехресті проспект Свободи вул. Торгова на виїзді на перехрестя з вул. Торгова, не надав переваги в русі а/м Форд Focus C Max д.н.з. НОМЕР_1 , що рухався з правого боку по вул. Торгова та скоїв з ним зіткнення після чого по інерції здійснив зіткнення з а/м Tesla Model 3 д.н.з. НОМЕР_2 та скоїв з ним зіткнення. В результаті ДТП а/м отримали механічні пошкодження чим завдано матеріальні збитки, чим порушив вимоги п. 16.12 Правил дорожнього руху, за що відповідальність передбачена ст. 124 КУпАП.»

ОСОБА_1 в ході розгляду справи в судовому засіданні заперечив факт порушення ним Правил дорожнього руху. Зазначив, що 18.03.2023 року о 15 годині 56 хвилин у м. Львові на перехресті проспект Свободи вул. Торгова, при виїзді на перехрестя з вул. Торгова, він рухався на дозволений зелений сигнал світлофора у своїй смузі руху. Також вказав, що оскільки він рухався на дозволений сигнал світлофора він не повинен був надавити перевагу іншим транспортним засобам, зокрема транспортним засобам які рухались в інших напрямках. Просив закрити провадження у справі.

Захисник Дєдова М.С. в ході розгляду справи заперечив наявність у діях останнього наявність складу адміністративного правопорушення та просив закрити провадження у справі, подавши з цього приводу письмове клопотання суду. Зокрема вказав, що зважаючи на те, що ОСОБА_1 вмінено порушення правил руху по нерегульованих перехрестях, а ДТП трапилась на регульованому перехресті яке обладнано світлофорами, дії ОСОБА_1 кваліфіковані невірно. Зазначена обставина виключає можливість притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності.

Потерпілий ОСОБА_2 в судовому засіданні вказав, що 18.03.2023 року о 15 годині 56 хвилин у м. Львові на перехресті проспект Свободи вул. Торгова він зупинився на червоний сигнал світлофора та дочекавшись зеленого сигналу розпочав рух прямо. Після чого подивився у праве дзеркало, а коли перевів погляд перед собою побачив автомобіль яким керував ОСОБА_1 та почав екстерне гальмування, але зіткнення уникнути не вдалося. Свої письмові пояснення долучені до протоколу підтримує у повному обсязі, але звертає увагу суду на те, що у схемі місця ДТП невірно відображено його смугу руху. Крім того, просив при ухваленні рішення у справі, врахувати відеозапис події яку просить долучити до матеріалів справи.

Потерпілий ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся неодноразово належним чином, що підтверджено наявною у матеріалах справи поштовою кореспонденцією, про причини неявки суд не повідомив, клопотань та заяв не подав.

Статтею 1 КУпАП встановлено, що завданням цього Кодексу є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.

Згідно статті 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження у справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності із законом.

Відповідно до положень ст. 245 КУпАП, завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправних зволікань) судового захисту. В поняття «розумний строк» розгляду справи Європейський суд з прав людини включає: складність справи, поведінку заявника, поведінку органів державної влади, важливість справи для заявника. В силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Крім того, сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Відповідно до статті 129 Конституції України розумні строки розгляду справ судом віднесено до основних засад судочинства в Україні. Ця засада втілена, зокрема, у статті 245 КУпАП.

Вирішуючи питання про можливість розгляду справи за відсутності учасників процесу які не з`явились в судове засідання, суд враховує принцип судочинства, яким визнано пріоритет публічного інтересу над приватним, оскільки неявка в судове засідання особи, нівелює завдання КУпАП, яким є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством визначених статтею 1 КУпАП.

Суд зауважує, що Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначає, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

За наведених обставин, з метою дотримання розумних строків розгляду справи та враховуючи, що особа, яка притягається до відповідальності не з`явилася в судове засідання, обізнана про наявність даного адміністративного провадження та скерування справи на розгляд до суду, а також повідомлялася про місце, час, дату розгляду справи, що підтверджується матеріалами справи, не подала суду жодних заяв чи клопотань, вважаю можливим провести розгляд справи у її відсутності.

При цьому, суд також виходить з того, що Законом України «Про правовий режим воєнного стану» встановлено наступне.

Стаття 10. Неприпустимість припинення повноважень органів державної влади, інших державних органів в умовах воєнного стану

1. У період воєнного стану не можуть бути припинені повноваження Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, а також судів, органів прокуратури України, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, та органів, підрозділи яких здійснюють контррозвідувальну діяльність.

Стаття 12-2. Діяльність судів, органів та установ системи право суддя в умовах воєнного стану

1. В умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України.

2. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені.

Стаття 26. Правосуддя в умовах воєнного стану

1. Правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України.

2. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється.

3. У разі неможливості здійснювати правосуддя судами, які діють на території, на якій введено воєнний стан, законами України може бути змінена територіальна підсудність судових справ, що розглядаються в цих судах, або в установленому законом порядку змінено місцезнаходження судів.

4. Створення надзвичайних та особливих судів не допускається.

Наведені положення покладають на суд обов`язок продовжувати здійснювати правосуддя в умовах введення воєнного стану, за наявності такої можливості та встановлюють те, що повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені. При цьому, скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства прямо забороняється Законом.

Таким чином, суд не вбачає перешкод для розгляду справи внаслідок неявки учасників процесу та вважає недоцільним повторно відкладати судовий розгляд.

Статтею 124 КУпАП передбачена відповідальність за порушення учасниками дорожнього руху правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортних засобів, вантажу, автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів, дорожніх споруд чи іншого майна, що тягне за собою накладення штрафу в розмірі п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або позбавлення права керування транспортними засобами на строк від шести місяців до одного року.

За змістом ст. 251 КУпАП, доказами у справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновків експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозаписуючих записів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Відповідно до статті 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність. Адміністративна відповідальність за правопорушення, передбачені цим Кодексом, настає, якщо ці порушення за своїм характером не тягнуть за собою відповідно до закону кримінальної відповідальності.

Статтями 10, 11 КУпАП передбачено, що адміністративне правопорушення визнається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків. Адміністративне правопорушення визнається вчиненим з необережності, коли особа, яка його вчинила, передбачала можливість настання шкідливих наслідків своєї дії чи бездіяльності, але легковажно розраховувала на їх відвернення або не передбачала можливості настання таких наслідків, хоч повинна була і могла їх передбачити.

Отже, притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за наявності факту адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами.

Заслухавши доводи та пояснення учасників процесу, дослідивши долучені до матеріалів справи докази у їх сукупності, вважаю, що в діях громадянина ОСОБА_1 не доведено наявності складу вказаного вище адміністративного правопорушення, оскільки, при розгляді даної справи не встановлено достатніх, достовірних, належних та допустимих порушення ОСОБА_1 правила дорожнього руху зазначених у протоколі.

При цьому, суд виходить з наступного.

При оцінці доказів суд керується принципом «поза розумним сумнівом», а саме, що доведення вини має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою.

У постанові Верховного Суду по справі №813/2451/17 від 27.02.2018 р. зазначено, що сам факт будь-якого правопорушення має бути підтверджено виключно допустимими доказами.

Згідно протоколу, ОСОБА_1 порушив вимоги п. 16.12 Правил дорожнього руху, за що встановлена відповідальність ст. 124 КУпАП.

У пункті 16.12 Розділу 16 «Проїзд перехресть» Правил дорожнього руху визначено правила проїзду нерегульованих перехресть, а саме, що на перехресті рівнозначних доріг водій нерейкового транспортного засобу зобов`язаний дати дорогу транспортним засобам, що наближаються праворуч, крім перехресть, де організовано круговий рух.

Саме порушення наведеного пункту ПДР інкриміноване ОСОБА_1 .

Водночас, згідно п. 16.1 ПДР визначено, що перехрестя, де черговість проїзду визначається сигналами світлофора чи регулювальника, вважається регульованим. На такому перехресті знаки пріоритету не діють.

Як вбачається з пояснень кожного з учасників процесу які були надані в судовому засіданні, зокрема ОСОБА_1 та потерпілого ОСОБА_2 , перехрестя проспект Свободи вул. Торгова обладнане світлофорами, як у напрямку руху в якому пересувався ОСОБА_1 , так і у напрямку руху потерпілих. Наведені обставин також підтверджені долученими захисником фотоматеріалами, які фіксують наявність світлофорів на згаданому перехресті. Ці ж обставини (наявність світлофорів на перехресті) випливають із письмових пояснень потерпілих ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Отже, в ході розгляду справи встановлено, що ДТП з приводу якої складено протокол мало місце на регульованому перехресті, в той час як ОСОБА_1 інкриміноване порушення правил проїзду нерегульованого перехрестя.

Долучені до матеріалів справи про адміністративне правопорушення, схема ДТП та письмові пояснення учасників подій не спростовують вищенаведеного факту.

Діючим законодавством передбачено, що судовий розгляд проводиться лише в межах адміністративного обвинувачення, яке міститься у протоколі про адміністративне правопорушення і встановлення інших обставин, які знаходяться за межами обвинувачення та погіршують становище особи, яка притягається до адміністративної відповідальності є неприпустимим, оскільки порушує право на захист від конкретного обвинувачення у вчиненні адміністративного правопорушення.

Конкретність пред`явленого особі обвинувачення у вчиненні адміністративного правопорушення, забезпечує можливість організувати ефективний захист своїх інтересів.

В своїх судових рішеннях Європейський Суд з прав людини неодноразово вказував на те, що формулювання обвинувачення є важливою умовою справедливого та об`єктивного судового розгляду.

Так, з урахуванням положення ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також з огляду на практику Європейського суду з прав людини у справах «Малофєєва проти Росії» рішення від 30.05.2013 року та «Карелін проти Росії» рішення від 20.09.2016 року, у випадку, коли викладена у протоколі фабула адміністративного правопорушення не відображає всіх істотних ознак складу правопорушення, суд не має права самостійно редагувати її, а так само не може відшукувати докази на користь обвинувачення, оскільки це становитиме порушення права на захист (особа не може належним чином підготуватися до захисту) та принципи рівності сторін процесу (оскільки особа має захищатися від обвинувачення, яке підтримується не стороною обвинувачення, в фактично судом).

Наведені обставини виключають можливість притягнення ОСОБА_1 до відповідальності на підставі протоколу серії ААД №147516 від 18.03.2023 року, адже суд не наділений повноваженнями перекваліфіковувати дії особи під час розгляду справи про адміністративне правопорушення та може встановити наявність або відсутність у діях особи виключно складу інкримінованого правопорушення.

Протокол про адміністративне правопорушення займає провідне місце у переліку засобів, за допомогою яких встановлюються фактичні дані, на підставі яких у визначеному законом порядку посадові особи поліції органів або суд встановлюють наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, вину особи в його вчиненні та інші обставини, що наведені, серед іншого, у ст. 280 КУпАП i мають значення для правильного вирішення справи. Така позиція законодавця вимагає саме від посадових осіб, які складають протокол, суворо дотримуватися порядку його оформлення.

Фактично протокол про адміністративне правопорушення є документом, що офіційно засвідчує подію адміністративного правопорушення і відповідно до ст. 251 КУпАП, є одними із джерел доказів, на основі яких ґрунтується повне, всебічне і об`єктивне з`ясування обставин справи та правильне її вирішення. Проте, протокол про адміністративне правопорушення сам по собі без підтвердження іншими належними та допустимими доказами не є безумовним та беззаперечним доказом на доведення вини особи у вчиненні адміністративного правопорушення, являє собою лише початковий правовий висновок щодо дій певної особи.

Водночас, доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість особи доведено поза розумним сумнівом. Розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду усіх належних та допустимих відомостей, визнаних доказами, або з відсутності таких відомостей і є таким, який змусив би особу втриматися від прийняття рішення у питаннях, що мають для неї найбільш важливе значення.

Ухвалюючи рішення у справі, враховую також наступне.

У випадку виникнення ДТП за участю декількох водіїв наявність чи відсутність у їх діях складу правопорушення потребує встановлення причинного зв`язку між діями (порушення правил безпеки дорожнього руху) кожного з них та наслідками, що настали, тобто з`ясування ступеня участі (внеску) кожного з них у спричинення злочинного наслідку.

Для правильного застосування норми закону про відповідальність у таких випадках особливого значення набуває дослідження характеру та черговості порушень, які вчинив кожен із водіїв.

У випадках, коли суспільно небезпечні наслідки настали через порушення правил безпеки дорожнього руху двома водіями транспортних засобів, потрібно з`ясовувати характер порушень, які допустив кожний з них, а також чи не було причиною порушення зазначених правил одним водієм їх недодержання іншим і чи мав перший можливість уникнути дорожньо-транспортної події та її наслідків. Виключається відповідальність особи, яка порушила правила дорожнього руху вимушено, через створення аварійної ситуації іншою особою, яка керувала транспортним засобом.

Матеріали справи вказують на те, що прибувши на місце ДТП працівники поліції очевидно мали можливість визначити характер правопорушення та вірно кваліфікувати дії кожного з учасників ДТП. Натомість, незважаючи на наведене, уповноважені на складання протоколу особи не змогли вірно ідентифікувати характер ймовірного порушення ПДР визначивши перехрестя на якому відбулося зіткнення автомобілів як «нерегульоване перехрестя», в той час як таке підпадає під категорію «регульоване перехрестя», що було достатньо очевидним адже такі дані випливають як з пояснень учасників подій так і легко встановлювались та перевірялись на місці, за допомогою простого огляду доріг на яких знаходяться світлофори, які, до того ж, дублюються на декількох рівнях.

Не може залишити поза увагою суд також наступне.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод право кожного обвинуваченого на переклад мовою, якою володіє особа, розглядається як невід`ємна складова права на захист. Так, згідно п. e ч.3 ст.6 Конвенції, якщо обвинувачений не розуміє мови, яка використовується в суді, або не розмовляє нею, він має щонайменше, серед іншого, одержувати безоплатну допомогу перекладача.

В ході розгляду справи встановлено, що ОСОБА_1 є особою з інвалідністю, зокрема у нього обмежений слух. З огляду на наведений факт, судом до участі у справі залучено перекладача жестової мови. В той же час, з матеріалів справи не вбачається, що відповідний перекладач був залучений під час складання протоколу. Отже, докази належного роз`яснення прав особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, в матеріалах справи відсутні.

Враховуючи наведене, суд вважає, що встановлені в ході розгляду справи обставини вказують на те, що поза розумним сумнівом не доведено те, що ОСОБА_1 вчинив інкриміноване йому правопорушення, оскільки в ході розгляду справи не встановлено те, що він порушив вимоги п. 16.12 Правил дорожнього руху.

Таким чином, матеріали справи не містять достатніх, достовірних, належних та допустимих доказів, які у своїй сукупності поза розумним сумнівом засвідчують порушення ОСОБА_1 відповідного пункту правил дорожнього руху, тобто вчинення інкримінованого йому правопорушення.

Разом з тим, суд не може залишити поза увагою і те, що з наданого суду відеозапису ДТП вбачається, що рухаючись по перехрестю та здійснюючи поворот ліворуч ОСОБА_1 під час маневру мав перешкоду у вигляді автобусу який закривав огляд ОСОБА_1 з правого боку. Водночас, виїжджаючи на вул. Торгову та повертаючи ліворуч ОСОБА_1 не переконався у безпечності маневру та не зменшив швидкість.

Згідно ст. 251 КУпАП, обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 22.12.2010 № 23-рп/2010, адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до неї ґрунтується на конституційних принципах і правових презумпціях, в тому числі і закріпленій у ст. 62 Конституції України презумпції невинуватості.

У розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, притягнення особи до адміністративної відповідальності розцінюється як «кримінальне обвинувачення», оскільки адміністративні правопорушення мають ознаки, притаманні «кримінальному обвинуваченню» у значенні ст. 6 Конвенції.

Відповідно до положень статті 62 Конституції України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Ухвалюючи рішення у даній справі, враховую, що в ході судового розгляду дотримано принцип повноти дослідження обставин справи, що суттєво впливає на об`єктивність рішення у провадженні, а також здобуто достатню сукупність доказів, яка обґрунтовує зроблені у даному судовому рішенні висновки, як такі, що не залишають місця сумнівам.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, а також того, що інкриміноване правопорушення було вчинене і вчинене саме особою стосовно якої складено протокол про правопорушення.

Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону.

Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП, розпочате провадження в справі про адміністративне правопорушення підлягає закриттю у разі відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

Склад правопорушення це наявність об`єктивних та суб`єктивних ознак, за наявності яких діяння вважається адміністративним правопорушенням. Відсутність хоча б однієї з ознак означає відсутність складу загалом.

Відповідно до принципу доведення вини «поза розумним сумнівом», доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість обвинуваченого доведено поза розумним сумнівом.

В даному випадку обов`язок доведення вини покладається на орган уповноважений складати протокол про адміністративне правопорушення, а будь-який сумнів з цього приводу трактується на користь особи якій інкриміноване вчинення такого порушення. Зокрема, такий обов`язок реалізується органом уповноваженим на складання протоколу за допомогою виготовлення відповідних процесуальних документів (протоколу) та збирання достатніх, достовірних, належних та допустимих доказів, для їх скерування на розгляд до суду.

Пункт 2 статті 6 Конвенції вимагає, щоб при здійсненні своїх повноважень судді відійшли від упередженої думки, що обвинувачений вчинив протиправне діяння, так як обов`язок доведення цього лежить на обвинуваченні (в даному випадку органі який склав протокол про адміністративне правопорушення) та будь-який сумнів трактується на користь обвинуваченого.

Суд виходить з того, що Закон не покладає на нього функції збирання з власної ініціативи доказів вини особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, адже збирання доказів на користь тієї чи іншої сторони судом з власної ініціативи порушить принцип неупередженості суду. В цій ситуації суд, зберігаючи неупередженість, повинен дослідити та оцінити у встановленому Законом порядку надані йому докази та ухвалити відповідне процесуальне рішення.

Виходячи з положень ст. 8,62 Конституції України, дотримання принципу верховенства права є однією із засад існування демократичного суспільства. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Частиною 1 ст. 7 КУпАП також визначено, що ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до положень статті 284 КУпАП, по справі про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить одну з таких постанов:

1) про накладення адміністративного стягнення;

2) про застосування заходів впливу, передбачених статтею 24-1 цього Кодексу;

3) про закриття справи.

Оскільки судом встановлено, що у матеріалах справи відсутні достатні, достовірні, належні та допустимі докази, які б поза розумним сумнівом доводили факт вчинення ОСОБА_1 інкримінованого йому адміністративного правопорушення, приходжу до висновку, що провадження у справі відносно ОСОБА_1 підлягає закриттю, на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КпАП України, тобто у зв`язку із відсутністю події і складу адміністративних правопорушень.

Керуючись ст.ст. 247, 283, 284 КУпАП, -

постановив:

Провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення закрити.

Постанова може бути оскаржена протягом десяти днів з дня її винесення.

Суддя В.В. Стрельбицький