КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №757/22878/22-п Головуючий у 1 інстанції: Білоцерківець О.А.

Провадження №33/824/3525/2023 Суддя-доповідач: Гаращенко Д.Р.

23 листопада 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі судді судової палати з розгляду цивільних справ Гаращенка Д.Р., розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Печерського районного суду міста Києва від 21 жовтня 2022 року про притягнення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП,-

ВСТАНОВИВ:

Постановою Печерського районного суду міста Києва від 21 жовтня 2022 року визнано винним ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП. Накладено на ОСОБА_1 адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 17000 (сімнадцять тисяч) гривень з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік. Стягнуто з ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 496 грн 20 коп на користь держави.

Не погоджуючись з постановою суду, 21 червня 2023 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить поновити строк на апеляційне оскарження, скасувати постанову Печерського районного суду міста Києва від 21 жовтня 2022 рокуна підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП.

Клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження обґрунтовує тим, що судом першої інстанції не повідомлялось належним чином ОСОБА_1 про дату і місце розгляду справи про адміністративне правопорушення.

07 квітня 2023 року на електронну адресу захисника надійшла постанова суду першої інстанції, проте без наявності електронного підпису.

Зазначає, що про винесену постанову дізнався 24 грудня 2022 року, під час зупинки ОСОБА_1 правоохоронними органами в момент складання відносно нього протоколу за ч. 2 ст. 130 КУпАП.

Згідно частини 2 ст. 294 КУпАП постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена протягом десяти днів з дня винесення постанови особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником, а також прокурором у випадках, передбачених частиною п`ятою статті 7 та частиною першою статті 287 цього Кодексу.

З матеріалів справи вбачається, що 21 жовтня 2022 року Печерським районним судом м. Києва було ухвалено оскаржувану постанову.

Конверт направлений засобами поштового зв`язку з копією постанови, направлений за адресою проживання ОСОБА_2 повернувся до суду першої інстанції за закінчення терміну зберігання (а.с. 44).

Відповідно до розписки, що міститься в матеріалах справи, з матеріалами справи адвокат Будова Н.М. ознайомилась 02 червня 2023 року.

12 червня 2023 року адвокат Будова Н.М. звернулась до суду з апеляційною скаргою.

З огляду на вище зазначені обставини, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що причини пропуску ОСОБА_1 строку на апеляційне оскарження постанови Печерського районного суду м. Києва від 21 жовтня 2023 року слід визнати поважними та поновити строк на апеляційне оскарження.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що у зв`язку з порушенням вимог матеріального та процесуального права під час складання протоколу про адміністративне правопорушення, наявністю суперечностей у зазначених протоколах, невідповідність обставинам справи вважає постанову такою, яка підлягає скасуванню.

Вказує, що відеозапис не містить жодного доказу керування транспортним засобом ОСОБА_1 .

В судовому засіданні адвокат захисник Мисів А.А. та ОСОБА_1 підтримали апеляційну скаргу, просив її задовольнити.

Прокурор в судове засідання не з`явився, був належним чином повідомлений про дату час та місце розгляду справи, причини неявки суду не повідомив.

Дослідивши наявні в справі докази, апеляційний суд прийшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню враховуючи наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 15.07.2022 о 09 год. 15 хв. у м. Києві на вул. Бойчука, 31, керував автомобілем марки «БМВ», державний реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , у стані наркотичного сп`яніння, огляд проводився у медичному закладі КМНКЛ «Соціотерапія», чим порушив вимоги п. 2.9а Правил дорожнього руху України, та вчинив адміністративне правопорушення передбачене ч.1 ст. 130 КУпАП.

Визнаючи ОСОБА_1 винним, суд першої інстанції посилався на те, що його вина у скоєні правопорушення підтверджується достатніми, належними та допустимими доказами у справі, а саме: протоколом про адміністративне правопорушення, висновком щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, відеозаписом з місця події.

Апеляційний суд не може погодитись із висновками суду першої інстанції враховуючи наступне.

У відповідності до ст. 1 КУпАП завданням Кодексу про адміністративні правопорушення є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.

Відповідно до вимог ст. 280 КУпАП суд при розгляді справи про адміністративне правопорушення, крім іншого, зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно з п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України однією із засад судочинства є змагальність сторін і закон не покладає на суд обов`язок збирати докази винуватості чи невинуватості особи.

Притягнення до адміністративної відповідальності має відбуватись у відповідності до встановленого законодавством порядку.

Згідно п.2.5 ПДР України водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Адміністративним правопорушенням, згідно ч.1ст.130 КУпАП, визнається керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також передача керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, а так само відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Для того, щоб виявити вказане правопорушення, той чи інший транспортний засіб має бути законно зупинений співробітниками поліції, в противному випадку протиправність зупинки (за умови відсутності задокументованого порушення Правил дорожнього руху та подальшим притягненням до відповідальності), може поставити під сумнів й саму подальшу процедуру виявлення «нетверезого водія».

Так, у своєму рішенні від 15 березня 2019 року Верховний Суд у справі № 686/11314/17 зазначив, що оскільки поліцейським не задокументовано та не доведено належними і допустимими доказами факту порушення водієм Правил дорожнього руху, то вимоги інспектора до водія про пред`явлення документів на право керування є неправомірними, а співробітники поліції можуть запиняти автомобіль, лише коли є факт правопорушення.

Визначення терміну «керування транспортним засобом» було наведено в п. 27 Пленуму ВСУ від 23 грудня 2005 року №14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспортні», за яким керування транспортним засобом- виконання функцій водія під час руху такого засобу або інструктора водія під час навчання учнів водіїв, незалежно від того, керує особа транспортним засобом, який рухається своїм ходом чи за допомогою буксирування.

Крім того, в рішенні № 404/4467/16-а від 20 лютого 2019 року Верховний Суд /КАС зазначив, що «само по собі керування транспортним засобом розуміється, як технічна дія водія з метою приведення транспортного засобу в рух, зворушення з місця і, як наслідок, переміщення транспортного засобу в просторі. Експлуатація транспортного засобу передбачає використання цього транспортного засобу за призначенням, тобто з метою керування.

Таким чином, керування транспортним засобом це умисне виконання особою функцій водія шляхом вчинення технічних дій для приведення транспортного засобу в рух та зворушення з місця, а під час руху для зміни напрямку руху та/чи швидкості і транспортного засобу.

Тобто доказова база має бути спрямована саме на доведення одночасно двох обставин: керування транспортним засобом і перебування у стані сп`яніння (наркотичного чи алкогольного).

Згідно із п. 2.9 а ПДР України, водієві забороняється керувати транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебувати під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Таким чином, об`єктивна сторона складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 130 КУпАП полягає в тому, що порушник має перебувати в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння та обов`язково має керувати транспортним засобом.

Відсутність будь якої складової об`єктивної сторони складу адміністративного правопорушення виключає можливість притягнення особи до адміністративної відповідальності.

Тобто, об`єктивною стороною в даному правопорушенні є саме керування транспортним засобом.

Як вбачається з відеозапису, долученого до протоколу, момент керування та зупинки транспортного засобу «БМВ», д.н.з. НОМЕР_1 не зафіксовано, відсутні будь які докази про те, що ОСОБА_1 саме 15 липня 2022 року о 09 годині 15 хвилин дійсно керував вказаним у протоколі транспортним засобом.

За відсутності доказів керування особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, транспортним засобом при обставинах, вказаних у протоколі, така особа у розумінні диспозиції ст. 130 КУпАП не є суб`єктом вчинення даного адміністративного правопорушення, так як відсутні докази керування ним транспортним засобом на момент зупинення автомобіля працівниками поліції, і як наслідок не може нести відповідальність.

З урахуванням викладеного апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції не звернув уваги на встановлення дійсних обставин та прийшов до помилкового висновку про винуватість ОСОБА_1 .

З огляду на наведене, а також положення статті 62 Конституції України, відповідно до якої, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь, висновки суду про винуватість ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП, є неправильними, оскільки в суді не доведено належними та допустимим доказами наявність в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 130 КУпАП, а саме керування транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння.

Керуючись ст. 247 КУпАП, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Поновити ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження постанови Печерського районного суду міста Києва від 21 жовтня 2022 року.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Постанову Печерського районного суду міста Києва від 21 жовтня 2022 року, провадження по справі закрити.

Постанова касаційному оскарженню не підлягає.

Суддя Гаращенко Д.Р.