Справа № 302/976/22
Закарпатський апеляційний суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01.06.2023 м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в особі судді Феєра І. С., за участю ОСОБА_1 та її захисника-адвоката Соломонюка С. А., розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді в режимі відеоконференції справу про адміністративне правопорушення № 33/4806/724/22, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову судді Міжгірського районного суду Закарпатської області від 09.09.2022.

Цією постановою:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянка України, зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 , тимчасово проживаюча за адресою АДРЕСА_2 , непрацююча, визнана винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 184 КУпАП, та на неї накладено адміністративне стягнення у виді попередження.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 496 грн 20 коп.

З протоколу про адміністративне правопорушення серії ВАВ № 169206 від 16.08.2022 та постанови судді від 09.09.2022 вбачається, що 16.08.2022 виявлено, що ОСОБА_1 ухилилась від виконання обов`язків передбачених ст. 150 Сімейного кодексу України щодо виховання своєї малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а саме 16.08.2022 о 20 год 12 хв залишила свою малолітню доньку в горах без нагляду та пішла у невідомому напрямку, чим вчинила правопорушення передбачене ч. 1 ст. 184 КУпАП.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить постанову суду від 09.09.2022 скасувати та закрити провадження у справі відносно неї на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП за відсутністю в її діях складу адміністративного правопорушення. В обґрунтування апеляційних вимог зазначає проте, що зазначена постанова винесена з порушенням норм матеріального та процесуального права, при цьому суд першої інстанції неповно з`ясував фактичні обставини справи, висновки суду не відповідають фактичним обставинам, оскільки доказів її винуватості у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 184 КУпАП немає. 11.08.2022 вона із своєю чотирирічною донькою ОСОБА_4 відпочивали в Карпатах в наметах, а саме в с. Пилипець, Міжгірського району Закарпатської області. 16.08.2022 близько 21 год до неї прийшла знайома сусідка ОСОБА_5 , намет якої знаходився вище її намету і повідомила, що її і її доньку шукає поліція. Приблизно біля 22 год до неї підійшли двоє поліцейських та повідомили, що на лінію «102» надійшло повідомлення від ОСОБА_6 з

-2-

приводу того, що їй зателефонувала онука ОСОБА_4 , яка повідомила, що її покинула мама. ОСОБА_6 є її мамою і в даний час має психічне захворювання, і що в неї з нею склалися останнім часом вкрай неприязні стосунки. При цьому, у той момент матір перебувала у м. Житомирі, і не могла бути свідком того, де саме ОСОБА_1 знаходиться. Звертає увагу на те, що у оскаржуваній постанові суд посилається на докази, які взагалі не мають ніякого відношення до цієї справи, а саме на письмові пояснення ОСОБА_7 від 28.07.2022 та копію акту обстеження умов проживання від 29.07.2022. Ніякого правопорушення вона не скоювала, свою дитину без нагляду не залишала і дитина постійно знаходилася з нею, а тому просить провадження по справі закрити за відсутності в її діях події і складу вказаного адміністративного правопорушення. Окрім того, ОСОБА_1 просить поновити строк на апеляційне оскарження постанови судді від 09.09.2022, оскільки вона вважає, що такий пропущено з поважних причин, так як присутньою під час розгляду справи вона не була, судом першої інстанції не було вжито всіх можливих заходів для повідомлення її про час та місце розгляду справи, тобто не виконано належним чином обов`язки для забезпечення реалізації прав, передбачених ст. 268 КУпАП, про існування оскаржуваної постанови дізналася з офіційного веб-порталу «Єдиний державний реєстр судових рішень», а з повним текстом судового рішення ознайомилася лише 20.09.2022, коли судом за її клопотанням було направлено матеріали справи для ознайомлення на електронну адресу.

Заслухавши пояснення ОСОБА_1 та її захисника-адвоката Соломонюка С. А., які підтримали доводи та вимоги апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи клопотання про поновлення строку та законність і обґрунтованість постанови суду в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що клопотання підлягає задоволенню, а апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Вирішуючи питання про поновлення строку апеляційного оскарження постанови суду першої інстанції, враховуючи те, що постанова була винесена без участі ОСОБА_1 , даних про направлення судом копії оскаржуваної постанови останній,матеріали справи не містять, тому зазначені обставини, на переконання апеляційного суду, перешкодили своєчасно подати ОСОБА_1 апеляційну скаргу на постанову, а тому з метою недопущення порушення права останньої на доступ до правосуддя та захист, причини пропуску строку на апеляційне оскарження судового рішення, визнаються поважними, у зв`язку з чим, клопотання про поновлення строку визнається обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню, а строк поновленню.

Стаття 245 КУпАП регламентує, що завданням судді при розгляді справ про адміністративні правопорушення є своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності із законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КУпАП адміністративне правопорушення (проступок) - це протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Згідно ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення, окрім іншого, зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності.

Тобто підставою для притягнення особи до відповідальності за вчинення адміністративного проступку є наявність об`єктивних і суб`єктивних ознак, тобто об`єкта, об`єктивної сторони, суб`єкта та суб`єктивної сторони.

Під час апеляційного розгляду справи встановлено, що згідно протоколу серіїВАВ № 169206 від 16.08.2022 стверджується, що ОСОБА_1 ухилилась від виконання обов`язків передбачених ст. 150 Сімейного кодексу України щодо виховання своєї

-3-

малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а саме 16.08.2022 о 20 год 12 хв залишила свою малолітню доньку в горах без нагляду та пішла у невідомому напрямку.

Вищезазначене також підтверджується рапортом чергового ВП № 2 Хустського РУП ГУ НП в Закарпатській області Фецьо В. В. від 16.08.2022, з якого вбачається, що зі служби 102 о 20 год 05 хв 16.08.2022 надійшло повідомлення, яке зареєстровано за № 2272 ЄО від 16.08.2022 про те, що о 19 год 55 хв ОСОБА_6 повідомила, що їй зателефонувала внучка Зоя, якій чотири роки, з телефонного номера НОМЕР_1 , що вона не знає де знаходиться, що мати кудись пішла, і що заявниця вважає, що її донька ОСОБА_1 може знаходитися в с. Пилипець Закарпатської області, біля відомого водоспаду та просила перевірити вказані обставини (а. с. 3-4).

З пояснень ОСОБА_1 від 16.08.2022 слідує, що 11.08.2022 приїхала в с. Пилипець Закарпатської області із своєю донькою на відпочинок та трохи підзаробити грошей. Проживали на горі в наметі. 16.08.2022 вона пішла збирати ягоди. Свою малолітню доньку ОСОБА_4 , 2018 року народження, залишила зі своїми знайомими, яким довіряє, коли повернулася, то вживала спиртні напої. В цей час, коли до неї підійшли двоє поліцейський, вона була вже з донькою.

При розгляді справи цим доказам суд дав належну оцінку, а тому твердження ОСОБА_1 в апеляційній скарзі про те, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, є необґрунтованими. Наведені докази є допустимими, належними і достатніми для підтвердження висновків суду про винуватість ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 184 КУпАП.

Диспозиція даної норми закону є бланкетною, тобто відсилає до інших нормативно-правових актів, які передбачають конкретні обов`язки батьків або осіб, які їх замінюють щодо забезпечення необхідних умов життя, навчання та виховання неповнолітніх дітей.

Статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» від 26.04.2001, на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я і фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних, історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до ч. 4 ст. 155 Сімейного кодексу України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини визначені ст. 150 Сімейного кодексу України.

Батьки зобов`язані виховувати дитину у дусі прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини, фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини.

-4-

Об`єктом правопорушення, передбаченого ст. 184 КУпАП є суспільні відносини у сфері охорони прав та інтересів неповнолітніх. А об`єктивна сторона за ч. 1 ст. 184 цього Кодексу полягає в ухиленні батьків або осіб, які їх замінюють, від виконання передбачених законодавством обов`язків щодо забезпечення необхідних умов життя, навчання та виховання неповнолітніх дітей, а саме: залишення впродовж тривалого строку дитини без будь-якого нагляду, ухилення від виховання дітей, незабезпечення безпечних умов перебування за місцем проживання чи в іншому місці, невжиття заходів щодо їх лікування, безпідставне обмеження в харчуванні, одязі, інших предметах першої необхідності, штучне створення незадовільних побутових умов, тощо.

Суб`єктивна сторона правопорушення визначається ставленням до наслідків і характеризується наявністю вини у формі умислу або необережності.

Неналежне виконання обов`язків щодо виховання дітей являє собою бездіяльність, внаслідок якої обов`язки по вихованню виконуються неякісно та не в повному обсязі.

Таке ухилення може полягати у різних формах бездіяльності, пов`язаної з незабезпеченням необхідних умов життя, належного виховання, навчання неповнолітніх дітей.

Відповідальність щодо виховання дітей покладена на обох батьків, незалежно від того проживають вони разом чи окремо, оскільки обов`язок здійснювати належне виховання та нагляд за малолітнім є рівним для обох з них. Тому неналежне виховання малолітнього - це правопорушення батьків і, як наслідок, настання відповідальності.

Враховуючи наведене, доводи апеляційної скарги про відсутність встановлених законом підстав для притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 184 КУпАП є необґрунтованими і такі відхиляються.

Що стосується доводів апеляційної скарги, що в оскаржуваній постанові суд посилається на докази, які взагалі не мають ніякого відношення до цієї справи, а саме на письмові пояснення ОСОБА_7 від 28.07.2022 та копію акту обстеження умов проживання від 29.07.2022, то такі не є суттєвими і такими, що прямо не впливають на доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення.

Однак, апеляційний суд погоджується з твердженням ОСОБА_1 про те, що судом першої інстанції її не було належним чином сповіщено про дату, час та місце судового розгляду справи. Саме за вказаних обставин їй поновлено строк на апеляційне оскарження постанови суду першої інстанції, допущено апеляційний перегляд постанови суду першої інстанції. Разом з тим, з наявних матеріалів справи беззаперечно встановлено, що ОСОБА_1 винна у вчиненні вказаного вище адміністративного правопорушення, а отже підлягає притягненню до адміністративної відповідальності. Вказані доводи апеляційної скарги не спростовують вищевказані висновки суду першої інстанції. ОСОБА_1 не була позбавлена можливості захищати свої права та інтереси в суді апеляційної інстанції.

Протокол про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_1 складений з дотриманням вимог ст. 256, 268 КУпАП, містить: дату і місце його складення; посаду, прізвище, ім`я та по батькові працівника поліції, який склав протокол; відомості про особу, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення; нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане правопорушення; а також зазначено, що ОСОБА_1 роз`яснено її права та обов`язки, передбачені ст. 63 Конституції України, ст. 268 КУпАП в тому числі і про розгляд справи у Міжгірському районному суді, чим скористалася ОСОБА_1 , засвідчивши вказані обставини своїм підписом та надавши пояснення по суті адміністративного правопорушення.

Всупереч доводів апеляційної скарги, під час розгляду справи апеляційним судом не встановлено даних, які б давали підстави вважати, що інспектор Юлія СТЕЦЬ була упередженою при складанні протоколу щодо ОСОБА_1 , і що в неї були підстави

-5-

фальсифікувати такий, тому апеляційний суд приходить до висновку про те, що працівник поліції Стець Ю. при виконанні своїх функціональних обов`язків діяла у межах наданих їй повноважень.

Доводи про незаконність складеного відносно неї протоколу та упередженість й зацікавленість працівників поліції у її притягненні до адміністративної відповідальності, апеляційний суд відхиляє, оскільки вважаючи дії працівників поліції незаконними, ОСОБА_1 не надала доказів, що підтверджують незаконність таких дій, та такі дії не оскаржила у передбаченому законом порядку.

Таким чином, достовірність даних, викладених в протоколі, перевірені в судовому засіданні апеляційного суду, а тому в даному випадку, суд першої інстанції відповідно до вимог ст. 245, 251 КУпАП, об`єктивно з`ясував обставини даної справи і з урахуванням наявних та досліджених в судовому засіданні доказів, дійшов правильного висновку про наявність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 184 КУпАП.

Що стосується тверджень про наявність взаємних неприязних стосунків ОСОБА_1 та її матері - ОСОБА_6 , зумовлених в тому числі психічними розладами останньої, то на підтвердження вказаних доводів стороною захисту жодних доказів не надано й такі носять виключно суб`єктивний характер.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 з приводу необґрунтованого визнання її винною за ч. 1 ст. 184 КУпАП, оскільки в її діях відсутній склад вказаного адміністративного правопорушення, є безпідставними, констатуються з формальних підстав, і такими, що спростовуються оголошеними та дослідженими в судовому засіданні письмовими доказами, яким суд першої інстанції дав належну та об`єктивну оцінку, що також перевірено в суді апеляційної інстанції.

Доводи ОСОБА_1 про те, що в матеріалах справи відсутні докази, що вона свою дитину залишала без нагляду, не ґрунтуються на фактичних обставинах, оскільки ОСОБА_1 зазначила у своїх письмових поясненнях під час запровадження справи, що коли ходила по ягоди, то свою малолітню доньку ОСОБА_4 , 2018 року народження, залишила зі своїми знайомими.

У зв`язку з наведеним, посилання ОСОБА_1 на безпідставне ініціювання матір`ю ОСОБА_6 її пошуків у зв`язку з залишенням без нагляду дитини, не ґрунтуються на фактичних обставинах та спростовуються рапортом чергового ВП № 2 Хустського РУП ГУ НП в Закарпатській області від 16.08.2022, з якого вбачається, що ОСОБА_6 просила перевірити повідомлені їй онукою по телефону обставини про те, що остання не знає де знаходиться та куди поділась її мати.

Що стосується клопотання ОСОБА_1 про допит в судовому засіданні свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_5 , то в їх допиті немає необхідності, оскільки в матеріалах справи достатньо доказів на підтвердження вини ОСОБА_1 . Більш того, зазначені нею особи є її знайомими, тобто зацікавленими особами.

Наведені ОСОБА_1 в апеляційній скарзі доводи, на думку апеляційного суду, спрямовані на уникнення останньої від відповідальності та не свідчать про незаконність винесеної постанови.

При розгляді справи судом першої інстанції порушень вимог ст. 279, 280 КУпАП не допущено, докази перевірені на їх допустимість, належність та достатність відповідно до ст. 252 КУпАП, а всі обставини, що мають значення для вирішення справи, суд з наведенням відповідних мотивів встановив та правильно кваліфікував вчинене правопорушення.

Таким чином, порушень норм матеріального та процесуального права, які б були підставою для скасування постанови судді при її перегляді, апеляційним судом не встановлено.

-6-

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 184 КУпАП, що ґрунтується на даних, які містяться в матеріалах справи, тому суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку про наявність в діях ОСОБА_1 такого складу адміністративного правопорушення.

У зв`язку з чим, клопотання ОСОБА_1 , яке долучено до апеляційної скарги про витребування доказів, не підлягає задоволенню, більш того, при апеляційному розгляді справи ОСОБА_1 мала можливість реалізувати всі свої процесуальні права, проте висновки суду першої інстанції нею не спростовані з наданням відповідних доказів.

Стаття 23 КУпАП закріплює мету адміністративного стягнення. Так, адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобігання вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами.

Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що висновок суду про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення у виді попередження є обґрунтованим.

З огляду на вищенаведене, підстав для скасування постанови судді і закриття провадження по справі з мотивів, наведених в апеляційній скарзі апеляційний суд не вбачає, а тому вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції без змін.

При прийнятті рішення враховуються положення передбаченого нормативно-правовими актами України принципу диспозитивності, відповідно до якого сторони провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених нормативно-правовими актами; ст. 294 КУпАП у частині перегляду судового рішення в межах апеляційної скарги; що суд, за відсутності обґрунтованих клопотань, не вправі самостійно витребовувати докази, викликати будь-яких свідків, тощо; те, що ОСОБА_1 та її захисником не було надано належних та допустимих доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції та могли б слугувати підставами для скасування чи зміни оскаржуваного судового рішення.

Керуючись ст. 294 КУпАП, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку задовольнити, поновити їй строк на апеляційне оскарження постанови Міжгірського районного суду Закарпатської області від 09.09.2022.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову судді Міжгірського районного суду Закарпатської області від 09.09.2022, щодо ОСОБА_9 ,- без змін.

Постанова окарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя