ПОСТАНОВА

Іменем України

26.05.2023 р. м. Жмеринка

Суддя Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області Грушковська Л.Ю., розглянувши матеріали, що надійшли з Жмеринського РВП ГУНП у Вінницькій області, про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ч. 1 ст.130 КУпАП,

в с т а н о в и л а:

Згідно протоколу про адміністративне правопорушення серії ААД №181066 20.04.2023 о 09:40 год. в м. Жмеринка по вул. Одеській водій ОСОБА_1 керував автомобілем в стані алкогольного сп`яніння. Огляд на стан сп`яніння за згоди водія проводився за допомогою приладу «Драгер», результат тесту 0,46 проміле.

ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився. Подав письмові пояснення, у яких просив закрити провадження у даній справі, оскільки склад правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП належно не підтверджено.

Вивчивши пояснення особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, дослідивши матеріали справи, суддя доходить наступного.

Частина перша ст. 130 КУпАП передбачає адміністративну відповідальність за керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також передача керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, а так само відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Відповідно до пункту 27 Постанови Верховного Суду України №14 від 23.12.2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» , «керування транспортним засобом слід розуміти як виконання функції водія під час руху такого засобу..»

Однак, в матеріалах справи відсутній доказ керування транспортним засобом ОСОБА_1 . На відео, яке надано працівником поліції зафіксовано лише розмову поліцейського з ОСОБА_1 , без підтвердження факту керування та зупинки транспортного засобу.

До того ж, відповідно до статті 35 Закону України "Про Національну поліцію" передбачено чіткий перелік підстав для зупинення транспортного засобу.

Водій мaє прaво знaти і йому повинні чітко роз`яснити причину зупинки (стaття 16 Зaкону Укрaїни «Про дорожній рух») і суть скоєного прaвопорушення, якщо тaке мaло місце (ч.2 ст.35 Закону України Про Національну поліцію).

Лише при законній зупинці автотранспорту водій зобов`язаний пред`явити у спосіб, який дає можливість поліцейському прочитати та зафіксувати дані, що містяться у документах.

Виходячи з п. 11 ч. 1 ст. 23 та п.1 ч.1 ст.35 Закону України « Про Національну поліцію», поліцейський може зупиняти транспортні засоби у разі якщо водій порушив Правила дорожнього руху, та поліцейський не має права зупиняти транспортний засіб з мотивом «знайти» порушення.

Однак, досліджуючи відеоматеріали надані поліцією, вбачається відсутність роз`яснень водію про причину зупинки, порушуючи тим самим Закон України «Про Національну поліцію» та Закон України «Про дорожній рух», відсутнє відповідне рішення про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за порушення ПДР, у зв`язку із чим, всі наступні вимоги працівника поліції ОСОБА_1 не був зобов`язаний виконувати, в тому числі проходити перевірку на стан алкогольного сп`яніння, а всі складені процесуальні документи відносно нього не можуть бути належними та допустимими доказами.

Відповідно до ст.63 Конституції України та ст.268 КУпАП під час складення адміністративного протоколу особі, яка притягується до адміністративної відповідальності роз`яснюються її права, однак на відео зафіксовано лише імітацію поліцейського ознайомити ОСОБА_1 з його правами та обов`язками так як те, що говорить поліцейський не відповідає повному змісту ст. 268 КУпАП в частині прав ОСОБА_1 , а саме йому не повідомлено про те , що він має право при розгляді справи користуватися юридичною допомогою адвоката, іншого фахівця у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи.

Більше того, стаття 63 Конституції України взагалі не роз`яснена ОСОБА_1 , а саме про відсутність відповідальності за відмову давати пояснення щодо себе.

Проходження огляду на стан сп`яніння за допомогою приладу «Драгер» передбачає роздруківку чека тестування на алкоголь, який присутній в матеріалах справи. Однак, в самому чекові в розділі «ДО ПРОТОКОЛУ №» не вказано номер протоколу, до якого він додається.

Крім того на доданому до справи відеозапису з файлу IMP56F-00-0073.MOV в період часу з 9год 52хв по 9год 55хв вбачається, що у ОСОБА_1 погіршилося самопочуття, після чого останній запитав у поліцейського дозволу чи можна вийти з машини і пояснив це тим, що він себе став погано почувати. Даний факт помітив і сам поліцейський, виходячи з машини останній запитав чи ОСОБА_1 себе нормально почуває та чи не потрібно йому в лікарню. Погане самопочуття ОСОБА_1 , яке зафіксовано на відео, змусило останнього прийняти ліки від серця, а саме настойку пустирника, яку ОСОБА_1 завжди носить із собою, діюча речовина якої Tinctura Leonuri, (1:5) (екстрагент етанол 70 %), що безумовно вплинуло на показники приладу «Драгер».

Відповідно до п.7 розділу II Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння, або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженої спільним наказом МВС України та МОЗ України від 09.11.2015 року №1452/735, передбачено, що встановлення стану алкогольного сп`яніння проводиться з використанням поліцейським спеціальних технічних засобів, показання яких після проведення тесту мають цифровий показник більше 0,2 проміле алкоголю в крові.

Разом з тим, ані МВС України, ані МОЗ України ні поодинці, ні у спільному їх наказі не є суб`єктами законотворчої ініціативи, до повноважень яких нормами закону, а саме положеннями ч.6 ст.266 КУпАП до теперішнього часу встановлено право визначати порядок огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують її увагу та швидкість реакції, безпосередньо яке вказаною частиною статті закріплено одноособово за Кабінетом Міністрів України.

Тому визначення мінімально допустимого значення щодо встановлення стану алкогольного сп`яніння за цифровим показником більше 0,2 проміле алкоголю в крові відповідно до вказаної Інструкції, затвердженої спільним наказом МВС України та МОЗ України від 09.11.2015 року №1452/735, не становить неухильного дотримання положень ч.2 ст.19 Конституції України, згідно яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а надто передбачає недійсність такого огляду згідно ч.5 ст.266 КУпАП вніслідок його невідповідності у цій частині вимогам цієї статті, так як чинний наразі Порядок огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують її увагу та швидкість реакції, включає серед решти проведення огляду на стан сп`яніння поліцейським на місці зупинки транспортного засобу з використанням спеціальних технічних засобів, дозволених до застосування МОЗ та Держспоживстандартом.

Тобто, наведеними вище положенями п.3 згадуваного Порядку Кабінетом Міністрів України визначено повноваження МОЗ України та наразі Держпродспоживслужби, а не МОЗ України та МВС України, спільним наказом останніх з яких затверджена вказана Інструкція, а також із видачі МОЗ України та наразі Держпродспоживслужби дозволів на застосування певних спеціальних засобів для огляду на стан сп`яніння поліцейським на місці зупинки транспортного засобу, власне вказівка придатності їх для такої мети суто за наявності цифрового показника понад 0,2 проміле алкоголю в крові не обмежує використання будь якого приладу відповідного призначення, оскільки випуск їх із обмеженям до такого значення є недоречним щодо самої мети їх застосування, тоді як невиключна в такому випадку можливість використання стаціонарних спеціальних засобів для цього є економічно недоцільною та технічно ускладненою в пересувних умовах.

За таких обставин відповідне визначення допустимого законом мінімально допустимого значення рівня вмісту алкоголю у крові або повітрі, що є визначальним саме стосовно порядку огляду на стан алкогольного сп`яніння, передусім щодо процедури його проведення поліцейським на місці зупинки транспортного засобу повинно здійснюватись Кабінетом Міністрів України, чого останнім наразі не здійснено.

Натомість, відповідно до п.6 ст.8 Конвенції про дорожній рух від 08.11.68 року (з доповненнями, внесеними Європейською угодою від 01.05.1971 року), яка ратифікована Українською РСР 25.04.74 року, визначено, що "у національному законодавстві мають бути передбачені спеціальні положення щодо водіння під впливом алкоголю, а також допустимий законом рівень вмісту алкоголю в крові, а у відповідних випадках у повітрі, що видихається, перевищення якого є несумісним з керуванням транспортним засобом. У всіх випадках максимальний рівень вмісту алкоголю в крові відповідно до національного законодавства не повинен перевищувати 0,50 г чистого алкоголю на літр крові або 0,25 мг на літр повітря, що видихається".

Таким чином, мінімальна межа вмісту алкоголю, для визначення стану алкогольного спяніння згідно з нормами міжнародного права повинна бути більшою від 0,25 мг на літр повітря, що видихається, або перевищувати 0,50 г чистого алкоголю на літр крові, що у відповідному співвідношенні відповідає значенню 0,5‰, перевищення якого у даному випадку за проведеним оглядом ОСОБА_1 вочевидь не встановлено.

Конституція України встановлює, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Крім того, якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, передбачено інші правила, ніж ті, що визначено у відповідному акті законодавства України, то згідно із ч.2 ст.19 Закону України "Про міжнародні договори України", ст.3 Закону України "Про міжнародне приватне право" застосовуються правила міжнародного договору.

Враховуючи положення ст.9 Конституції України, ст.26 Віденської конвенції, міжнародно-правовий принцип сумлінного виконання міжнародних зобов`язань при здійсненні правосуддя, слід вважати, що існує пріоритет міжнародного договору України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, над національним законом та іншими актами законодавства, крім Конституції України.

Тобто, якщо таким міжнародним договором встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені законодавством України, підлягають застосуванню правила міжнародного договору, ратифікованого Україною.

Отже, вказаний вище протокол про адміністративне правопорушення складений і представлений суду не у неухильній відповідності до порядку, який передбачений наведеними нормативними актами.

За таких обставин суддя приходить до висновку, що працівниками поліції не дотримано встановлений порядок проведення такого огляду, а матеріали адміністративної справи не містять належних та допустимих доказів щодо керування ОСОБА_1 транспортним засобом, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, встановлене значення якого перевищує максимальний рівень вмісту алкоголю в повітрі, що видихається.

Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Конвенція 1950 року), а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" застосовуються судами при розгляді справ як джерело права, а Європейський суд з прав людини притримується у своїх рішеннях позиції того, що суд вправі обґрунтовувати свої висновки лише доказами, що випливають зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту (рішення Європейського суду з прав людини, справа "Коробов проти України" № 39598/03 від 21.07.2011 року), тобто таких, що не залишать місце сумнівам, оскільки наявність останніх не узгоджується із стандартом доказування "поза розумним сумнівом" (рішення від 18.01.1978 року у справі "Ірландія проти Сполученого Королівства", п.161).

Відповідно до положень ч.1,2 ст.6 Конвенції 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення; кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Наведене кореспондується із правилами ст.7 КУпАП, в силу якої ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 22.12.2010 №23-рп/2010 адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до неї грунтується на конституційних принципах і правових презумпціях, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні, в тому числі і закріпленій в ст.62 Конституції України презумпції невинуватості.

Згідно п.1 ч.1 ст.247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

Враховуючи вище зазначене, суд приходить до висновку про відсутність в діях ОСОБА_1 складу вказаного у протоколі правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП та становить об`єктивні підстави закриття провадження у справі.

Керуючись ст. 33-35, 252, 247, 280, 284-285 КУпАП, -

п о с т а н о в и л а :

Закрити провадження в даній адміністративній справі за відсутності в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.130 КУпАП.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Постанова протягом десяти днів з дня її винесення може бути оскаржена особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності до Вінницького апеляційного суду.

Суддя