Справа № 473/2034/23
П О С Т А Н О В А

іменем України

"19" травня 2023 р. місто Вознесенськ

Суддя Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області Зубар Н.Б., за участю секретаря судових засідань Казарєз К.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу, що надійшла від Південного міжрегіонального управління Укртрансбезпеки державної служби України з безпеки на транспорті, про притягнення до відповідальності за ч.1 ст.164 КУпАП

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , народився в с.Трудове Вознесенського району Миколаївської області, громадянин України, не працює, зареєстрований та проживає за адресою АДРЕСА_1 , працює водієм в ПП « ОСОБА_2 », обліковий номер платника податків НОМЕР_1

В С Т А Н О В И В:

У протоколі №0000211 від 25.04.2023 року в розділі склад адміністративного правопорушення зазначено, що: «Посадовими особами Відділу державного нагляду (контролю) у Миколаївській області під час проведення рейдової перевірки встановлено, що 25.04.2023 року о 08-00 год. в м.Вознесенськ по вул.Кірова 2 ОСОБА_1 проводив господарську діяльність з перевезення пасажирів за маршрутом м.Вознесенськ с.Новосілка транспортним засобом марки Рута д/н НОМЕР_2 без державної реєстрації як суб`єкт господарювання та без одержання ліцензії на проведення господарської діяльності, чим порушив вимоги п.24 ст.7 ЗУ «Про ліцензування певних видів господарської діяльності» та ст.9 ЗУ «Про автомобільний транспорт».

В супровідному листі до матеріалів справи на адресу суду від 27.04.2023 року зазначено, що копію протоколу про адміністративне правопорушення було направлено ОСОБА_1 за місцем проживання 26 квітня 2023 року. Також вказано, що ОСОБА_1 не є суб`єктом підприємницької діяльності, про що свідчить відсутність даних в Єдиному Державному Реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб підприємців, проте відповідна інформація до суду не подана.

Дії ОСОБА_1 особою, яка склала протокол про адміністративне правопорушення, були кваліфіковані за ч.1 ст.164 КУпАП та як порушення п.24 ст.7 ЗУ «Про ліцензування видів господарської діяльності» та ст.9 ЗУ «Про автомобільний транспорт».

ОСОБА_1 пояснив, що працює водієм у ФОП « ОСОБА_2 » на підставі трудового договору, а тому як водій не повинен мати свідоцтва про державну реєстрацію підприємницької діяльності та відповідної ліцензії на своє ім`я, оскільки це обов`язок його роботодавця.

19 травня 2023 року до суду надійшло клопотання захисника особи, яка притягується до відповідальності адвоката Вуїв О.В., яка просила провадження у справі закрити через відсутність складу адміністративного правопорушення, вказавши, що відсутні докази правопорушення, зокрема пояснення свідків, відеофіксація того, що ОСОБА_1 дійсно перевозив пасажирів та отримував за це кошти, здійснюючи систематичну господарську діяльність. Також вказала, що при складанні протоколу ОСОБА_1 присутнім не був, чим було порушено його право на захист. Д клопотання захисник надала копію трудового договору від 01 квітня 2023 року, на підставі якого ОСОБА_1 працює водієм у ОСОБА_2 та довідку про це ФОП « ОСОБА_2 », а також подорожній лист за 23.04.22023 року, протокол перевірки технічного стану транспортного засобу, поліс обов`язкового страхування транспортного засобу.

Провадження адвокат просила розглядати у відсутності сторін процесу.

Окрім протоколу №0000211 від 25.04.2023 року суд дослідив надані Відділом державного нагляду (контролю) у Миколаївській області матеріали справи, з яких вбачається, що згідно із копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу т/з РУТА державний номер НОМЕР_2 його власником є ОСОБА_2 .

Згідно з посвідченням водія НОМЕР_3 ОСОБА_1 має відкриті категорії на право керування транспортними засобами, а саме В1, В, С1, С, D1, D.

Також долучено дві фотокартки т/з без дат та без фото пасажирів в ньому та супровідний лист, датований 28 квітня 2023 року, про направлення ОСОБА_1 копії протоколу №0000211 від 25.04.2023 року.

Вирішуючи питання про наявність в діях ОСОБА_1 складу правопорушення, суд враховує наступне.

При розгляді справи про адміністративне правопорушення суд відповідно до вимог ст.ст.245, 280 КУпАП повинен належним чином з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи по суті.

Постанова суду згідно ст.283 КУпАП має ґрунтуватися на обставинах, встановлених при розгляді справи, тобто на достатніх і незаперечних доказах.

За змістом ст.279 КУпАП розгляд справ про адміністративне правопорушення судом першої інстанції провадиться в межах обставин, зазначених в протоколі про адміністративне правопорушення.

Відповідно до вимог ст.256 КУпАП обставини правопорушення повинні бути викладені в протоколі про адміністративне правопорушення конкретно, з належним формулюванням складу адміністративного правопорушення у відповідності до змісту диспозиції статті (частини статті) КУпАП, що передбачає відповідальність за його вчинення.

Згідно ст.251 КУпАП одним із доказів у справі про адміністративне правопорушення є протокол про адміністративне правопорушення. Він має містити усі перелічені у ст 256 КУпАП відомості, які необхідні для вирішення справи, а без їх наведення він належної сили не має.

У протоколі №0000211 від 25.04.2023 року в розділі склад адміністративного правопорушення зазначено, що: «Посадовими особами Відділу державного нагляду (контролю) у Миколаївській області під час проведення рейдової перевірки встановлено, що 25.04.2023 року о 08-00 год. в м.Вознесенськ по вул.Кірова, 2, ОСОБА_1 проводив господарську діяльність з перевезення пасажирів за маршрутом м.Вознесенськ с.Новосілка транспортним засобом марки Рута д/н НОМЕР_2 , без державної реєстрації як суб`єкт господарювання та без одержання ліцензії на проведення господарської діяльності».

Також вказано, що ОСОБА_1 не є суб`єктом підприємницької діяльності, про що свідчить відсутність даних в Єдиному Державному Реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб підприємців.

Натомість суду не додано витягу чи інформації з вказаного реєстру, зазначені відомості відсутні і в інших матеріалах справи.

Крім того, згідно із копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу РУТА державний номер НОМЕР_2 , його власником є ОСОБА_2 .

Положеннями ч.1 ст.11 Загальної Декларації прав людини від 10.12.1948 р. та ч.2 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 01.11.1950 р. передбачено, кожен, кого обвинувачено у вчиненні правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь. Аналогічна норма міститься й в ст.62 Конституції України.

Відповідно до ст.7 КУпАП України ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.

Суд звертає увагу на те, що ч.1 ст.164 КУпАП передбачає адміністративну відповідальність за провадження господарської діяльності без державної реєстрації як суб`єкта господарювання або без одержання ліцензії на провадження певного виду господарської діяльності, що підлягає ліцензуванню відповідно до закону.

Законом України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності» про порушення якого ОСОБА_1 йдеться в протоколі про адміністративне правопорушення, в пункті 24 ст.7 зазначено перелік видів господарської діяльності, що підлягають ліцензуванню, серед яких перевезення пасажирів автомобільним транспортом.

Статею 9 Закону України «Про автомобільний транспорт» визначено особливості ліцензування на автомобільному транспорті передбачено ліцензування на автомобільному транспорті спрямоване на визначення початкових і поточних умов надання послуг з перевезень пасажирів і небезпечних вантажів, а також найважливіших параметрів обслуговування споживачів.

Проте це обов`язок суб`єктів господарювання, не їх найманих працівників забезпечити проведення державної реєстрації як суб`єкта господарювання та одержання ліцензії на провадження певного виду господарської діяльності, що підлягає ліцензуванню відповідно до закону

Згідно ч.ч.1, 2 ст.3 ГК України під господарською діяльністю розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність, при цьому господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва підприємцями.

Згідно ст.42 ГК України підприємництво це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Таким чином, істотною ознакою адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.164 КУпАП, є не тільки факт надання послуг за винагороду, а систематичний характер таких дій, їх самостійний та ініціативний характер, що і становить суть господарської діяльності.

У той же час у протоколі №0000211 від 25.04.2023 року при викладі обставин вчинення правопорушення відображено одиничний факт, що мав місце 25.04.2023 року, а не систематичну діяльність, яка має здійснюватися протягом певного періоду часу.

Тому, одиничний факт надання платних послуг по перевезенню пасажирів не утворює складу правопорушення, передбаченого ч.1 ст.164 КУпАП.

Зокрема, стосовно ч.1 ст.164 КУпАП у протоколі необхідно зазначати наступні обставини:

- протягом якого часу особа здійснювала відповідну діяльність (у даному випадку це має бути проміжок часу, а не конкретна дата й час, адже господарська діяльність обов`язково має тривалий, а не одноразовий характер);

- всі задокументовані окремі факти такої діяльності, які в своїй сукупності підтверджують самостійний, ініціативний і систематичний характер діяльності, яку здійснює особа, адже ці ознаки є обов`язковими для господарської діяльності;

- інші обставини, які мають істотне значення (наприклад, що особа не перебуває в трудових відносинах з юридичною особою чи фізичною особою-підприємцем, а також, що ця особа не працює на іншого суб`єкта без укладення трудового договору з порушенням вимог ст.24 КЗпП України, адже в такому разі діяльність цієї особи не матиме характерного для господарської діяльності самостійного та ініціативного характеру, натомість, у даному випадку до відповідальності необхідно буде притягувати указаного суб`єкта за ч.1 ст.164 КУпАП, якщо він не є суб`єктом підприємницької діяльності, та/або за ст.265 КЗпП України, якщо він має всі дозвільні документи на відповідний вид діяльності, але допустив працівника до роботи без укладання трудового договору).

При цьому всі викладені в протоколі про адміністративне правопорушення обставини повинні бути належним чином перевірені та доводитися сукупністю належних і допустимих доказів. Єдиним доказом наданим до суду є фото транспортного засобу, яке само по собі не може свідчити про наявність зазначеного адміністративного правопорушення.

Суд наголошує, що він не вправі самостійно змінювати на шкоду особі фабулу, викладену у протоколі про адміністративне правопорушення, яка, по суті, становить виклад обвинувачення у вчиненні певного правопорушення, винуватість у скоєнні якого певною особою має доводитися в суді; суд також не має права самостійно відшукувати докази винуватості особи у вчиненні правопорушення. Адже діючи таким чином, суд неминуче перебиратиме на себе функції обвинувача, позбавляючись статусу незалежного органу правосуддя, що є порушенням ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Так, ч.1 ст.6 Конвенції передбачає, що «кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який… встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення». Відповідно до ч.2 ст.6 Конвенції «кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку». А згідно з положеннями ч.3 ст.6 Конвенції кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має щонайменше такі права: мати час і можливості, необхідні для підготовки свого захисту; захищати себе особисто чи використовувати юридичну допомогу захисника, вибраного на власний розсуд, або за браком достатніх коштів для оплати юридичної допомоги захисника одержувати таку допомогу безоплатно, коли цього вимагають інтереси правосуддя, тощо.

Відповідно до ч.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», - суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод і практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Як зазначив Європейський суд з прав людини у справі «Гурепка проти України» (п.50-55 рішення від 06.09.2005 року), суд не має сумніву, що в силу суворості санкції справа про адміністративне правопорушення за суттю є кримінальною, а адміністративне покарання фактично носить кримінальний характер з усіма гарантіями ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, що дає підстави для застосування практики Європейського суду з прав людини з кримінальних справ у справах про адміністративні правопорушення залежно від суворості санкції статті Закону.

Європейський суд з прав людини притримується у своїх рішеннях позиції того, що суд вправі обґрунтовувати свої висновки лише доказами, що випливають зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту (рішення Європейського суду з прав людини, справа «Коробов проти України» № 39598/03 від 21.07.2011 року), тобто таких, що не залишать місце сумнівам, оскільки наявність останніх не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом» (рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. the United Kingdom), п. 161, Series A заява № 25).

Крім того, у справі «Paul and Audrey Edwards v. the United Kingdom» (№ 46477/99), суд зазначив, що компетентні органи завжди повинні докладати серйозних зусиль для з`ясування обставин справи і не повинні керуватись необдуманими або необґрунтованими висновками для розслідування, або в якості підстав для прийняття рішень.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 22.12.2010 року № 23-рп/2010 адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до неї ґрунтується на конституційних принципах і правових презумпціях, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні, в тому числі і закріпленій в ст.62 Конституції України презумпції невинуватості.

Відповідно до статті 62 Конституції України, положення якої знайшли подальшу конкретизацію в національному законодавстві України, особа вважається невинуватою у вчиненні правопорушення і не може бути піддана покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Стандарт доведення вини поза розумним сумнівом означає, що при доведенні винуватості особи не повинно залишатися жодного розумного сумніву в цьому, тоді як наявність такого розумного сумніву у винуватості особи є підставою для його виправдання. Недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості.

Отже, всі викладені в протоколі про адміністративне правопорушення обставини повинні бути належним чином перевірені та доводитися сукупністю належних і допустимих доказів.

Протокол про адміністративне правопорушення не може бути єдиним та беззаперечним доказом вчинення особою адміністративного правопорушення.

У відповідності до п.1 ч.1 ст.247 КпАП України, обставина що виключає провадження в справі про адміністративне правопорушення є відсутність події і складу адміністративного правопорушення

Оцінюючі зібрані у справі докази в їх сукупності, суд вважає, що у матеріалах справи відсутні достатні докази на підтвердження того, що ОСОБА_1 є суб`єктом правопорушення, передбаченого ч.1 ст.164 КУпАП, а також того, що він вчиняв дії, які становлять об`єктивну сторону даного правопорушення.

Те, що певна особа є суб`єктом адміністративного правопорушення. має бути перевірено та доведено особою, яка склала протокол про адміністративне правопорушення, оскільки ч.2 ст.251 КУпАП передбачає, що обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Оскільки належних, допустимих та несуперечливих доказів вчинення ОСОБА_1 правопорушення, передбаченого ч.1 ст.164 КУпАП, - суду не надано, матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_1 є чи не суб`єктом господарювання, не надано того, що саме він перевозив пасажирів та чи були такі в транспортному засобі як пасажири на момент складання протоколу, а суд не уповноважений збирати докази на підтвердження вини ОСОБА_1 , оскільки такий обов`язок ст.251 КУпАП покладає на осіб, уповноважених складати протоколи, в даному випадку на працівників Відділу державного нагляду (контролю) у Миколаївській області, - тому на підставі положень п.1 ч.1 ст.247 КУпАП провадження у справі відносно нього слід закрити у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.

Керуючись ч.1 ст.164, п.1 ч.1 ст.247, 283-285 КпАП України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за ч.1 ст.164 КУпАП, - закрити у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.

Постанова може бути оскаржена через Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області до Миколаївського апеляційного суду протягом десяти днів з дня винесення постанови.

Суддя Н.Б.Зубар