ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 33/803/2332/23 Справа № 206/4499/23 Суддя у 1-й інстанції - Малихіна В. В. Суддя у 2-й інстанції - Слоквенко Г. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2023 року м. Дніпро

Суддя судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду Слоквенко Г.П. за участю особи, що притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 та його захисника - адвоката Євгеньєвої Л.Д. у відкритому судовому засіданні в залі суду розглянувши апеляційну скаргу особи, що притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 на постанову Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 06 жовтня 2023 року у справі про адміністративне правопорушення, якою

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КупАП,

ВСТАНОВИВ:

Постановою Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 06 жовтня 2023 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу на користь держави в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 850 гривень

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 536,80 гривень.

ОСОБА_1 визнано винним у тому, що він 06.09.2023 року о 18.15 годині в м. Дніпро, Самарський район, по вул. Немировича-Данченка, буд. 62-Б, керуючи транспортним засобом Hyundaі Tucson, державний номерний знак НОМЕР_1 , виїжджаючи на дорогу з житлової зони, а саме з двору, перед проїздною частиною не надав дорогу транспортному засобу Volkswagen Touareg, державний номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_2 , що рухався по ній, в результаті чого сталося зіткнення. В результаті ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками. Своїми діями ОСОБА_1 порушив вимоги п. 10.2 Правил дорожнього руху, за що передбачена відповідальність ст. 124 КУпАП.

В апеляційній скарзі особа, що притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 просить поновити строк на апеляційне оскарження постанови Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 06.10.2023 року, скасувати її та прийняти нову постанову, якою провадження у справі про адміністративне правопорушення, передбачене ст. 124 КупАП, щодо ОСОБА_1 закрити на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

В обгрунтування своїх вимог посилається на те, що з 18.09.2023 року по 11.10.2023 року перебував за межами міста Дніпро, оскільки будучи полковником у відставці УСБУ в Дніпропетровській області, на період з 18.09.2023 року по 11.10.2023 року отримав путівку № 000979 у Санаторій «Трускавець» Служби безпеки України, де проходив реабілітацію і відновлював своє здоров`я у санаторії медичного профілю. Смс-повістка щодо судового розгляду справи дійсно надійшла клієнту, але із запізненням, оскільки у гірській місцевості погано приймає інтернет зв`язок, через який працює застосунок «Viber», куди надсилаються смс-повістки. Саме зважаючи на те, що може бути поза зоною доступу, до свого від`їзду до санаторію він уклав договір про надання правничої допомоги з адвокатом Євгеньєвою Л.Д., яка власне і відслідковувала час та день розгляду адміністративної справи, але такої справи не було внаслідок помилок у прізвищі клієнта при реєстрації його працівниками апарату суду у Судовій системі. Оскаржувану постанову адвокат отримала тільки 16 жовтня 2023 року.

Вказує, що з його письмових пояснень, що були наявні в матеріалах справи, убачається, що він виїздив з двору вулиці Немировича-Данченка 62Б на вулицю Немировича-Данченко, здійснював правий поворот. Виїхавши передньою частиною авто на вулицю Немировича-Данченко, отримав удар в ліву частину передньої половини авто автомобілем водія ОСОБА_2 який їхав по лівій частині проїзної полоси, тобто фактично по частині дороги, де мав їхати він.

Запевняє, що перед виїздом на вулицю Немировича-Данченка водій переконався у тому, що він не здійснює аварійної ситуації, що він не заважатиме автомобілям, що рухаються у його полосі руху, оскільки стаж керування транспортними засобами у нього - 44 роки та за весь цей час ним не було вчинено жодного правопорушення, не притягнуто до адміністративної відповідальності за будь-яке порушення ПДР. Тож, в жодному разі не міг передбачити, що по його полосі, тобто по зустрічній полосі руху, буде їхати Volkswagen Touareg під керуванням водія ОСОБА_2 .

Натомість водій ОСОБА_2 , як вважає апелянт, сам порушив ПДР, а саме пункт 12.3. Удар його автомобіля ОСОБА_1 водієм ОСОБА_2 був такої сили, що його автомобіль відкинуло назад на відстань більше десяти метрів, аж у кущові насадження. ОСОБА_2 у свої письмових поясненнях вказав, що об`їжджав перешкоду на дорозі, а саме яму, тож водій ОСОБА_2 мав вжити заходів щодо безпечного об`їзду перешкоди, а саме знизити швидкість транспортного засобу аж до зупинки, загальмувати, об`їхати або пропустити яму між колесами свого транспортного засобу, але не виїжджаючи на зустрічну полосу руху. Саме той факт, що водій ОСОБА_2 виїхав на зустрічну полосу руху і стало причиною дорожньо-транспортної пригоди, як вважає апелянт. Окрім того, ширина дороги дозволяла водію ОСОБА_2 здійснити більш безпечний маневр, оскільки, як вбачається зі схеми ДТП та долучених фото до апеляційної скарги, на даній дорозі легко роз`їжджаються два транспортні засоби і більш великих габаритів, аніж транспортні засоби ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ДТП сталася приблизно о шостій годині вечора 06 вересня, у світлий час доби, на вулиці було світло, та видимості водія ОСОБА_2 нічого не перешкоджало.

Також апелянт зазначає, що судом першої інстанції не було взято до уваги локалізацію пошкоджень транспортних засобів, а також факт того, що після складання протоколу про адміністративне правопорушення в графі «відповідальність, передбачена ч. ст. КУпАП» стоять пропуски, тобто, нічого не зазначено, не вказано у графі кваліфікацію вчиненого правопорушення.

Заслухавши пояснення особи, що притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 та його захисника - адвоката Євгеньєвої Л.Д., які підтримали подану апеляційну скаргу та просили її задовольнити, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи про адміністративне правопорушення, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 294 КУпАП України постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником протягом десяти днів з дня винесення постанови. Апеляційна скарга, подана після закінчення цього строку, повертається апеляційним судом особі, яка її подала, якщо вона не заявляє клопотання про поновлення цього строку, а також якщо у поновленні строку відмовлено.

Враховуючи позицію апелянта щодо пропущеного строку на апеляційне оскарження, з метою дотримання принципу доступу до правосуддя приходжу до висновку про поважність причини пропуску апелянтом строку на апеляційне оскарження постанови судді у справі про адміністративне правопорушення та вважаю за необхідне задовольнити клопотання, поновити строк на оскарження постанови та розглянути подану апеляційну скаргу по суті.

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України», ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» стала практика Європейського суду з прав людини, яка є частиною національного законодавства та обов`язкова до застосування судами як джерело права.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У рішенні по справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» від 29.06.2007 року, Європейський суд з прав людини у складі його Великої палати (далі - Суд) постановив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі.

Згідно з вимогами ст. ст. 245, 251, 252, 280 КУпАП суд зобов`язаний повно, всебічно та об`єктивно з`ясувати всі обставини справи, встановити чи було вчинене адміністративне правопорушення та чи винна особа у його вчиненні, дослідити наявні у справі докази, дати їм належну правову оцінку і в залежності від встановленого, прийняти мотивоване законне рішення.

Відповідно до ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Як витікає з п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» від 23 грудня 2005 року судам слід враховувати на неприпустимість спрощеного підходу до судового розгляду справ про адміністративні правопорушення на транспорті та ігнорування прав осіб, яких притягають до відповідальності.

Дані вимоги закону судом першої інстанції були виконані.

Так, статтею 124 КУпАП передбачено відповідальність за порушення учасниками дорожнього руху правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортних засобів, умовою для настання адміністративної відповідальності за якою є наявність причинно-наслідкового зв`язку між порушенням правил дорожнього руху та настанням наслідків у вигляді майнової шкоди.

Згідно з п. 1.1 Правил дорожнього руху України вони, відповідно до Закону України «Про дорожній рух», встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України.

Відповідно до п. 1.9 Правил дорожнього руху України, особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, є законними, обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам справи та підтверджуються : протоколом про адміністративне правопорушення ОБ № 204440 від 06.09.2023 року, схемою місця ДТП, поясненнями учасників ДТП тощо, які, на думку апеляційного суду, є належними та допустимими, і піддавати їх сумніву в даному конкретному випадку немає жодних підстав. Схема місця дорожньо-транспортної пригоди підписана ОСОБА_1 без будь-яких зауважень, містить необхідні відомості, що підтверджують його вину.

Що ж стосується позиції сторони захисту щодо заперечення винуватості ОСОБА_1 у вчиненні інкримінованого адміністративного правопорушення, апеляційний суд, як і суд першої інстанції, оцінює її як бажання уникнути встановленої законом відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення.

Доводи в апеляційній скарзі, що саме водій ОСОБА_2 був винуватий у ДТП, яка трапилася 06 вересня 2023 року, тобто дії останнього перебувають у причинно-наслідковому зв`язку з ДТП, суд не бере до уваги, оскільки протокол про адміністративне правопорушення складений щодо ОСОБА_1 , а тому з`ясування інших питань виходить за межі розгляду протоколу про адміністративне правопорушення. На переконання суду апеляційної інстанції саме дії водія ОСОБА_1 перебувають у причинно-наслідковому зв`язку з настанням даної ДТП, будь-яких доказів відсутності в діях останнього вини у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП, апеляційним судом не встановлено.

Що стосується інших аргументів апеляційної скарги, то вони, на думку апеляційного суду, мають ознаки надмірного формалізму і не спростовують встановлені у справі фактичні обставини, зводячись до власного тлумачення положень закону, переоцінки доказів і незгоди апелянта з висновками суду щодо їх оцінки, а отже й не є підставами для скасування вірного по суті судового рішення

Слід також зазначити, що ЄСПЛ вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.).

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Підсумовуючи викладене, апеляційний суд вважає, що перевірені під час розгляду справи про адміністративне правопорушення докази повністю узгоджуються між собою та є такими, що не викликають сумніву, а в апеляційній скарзі не наведено доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції щодо винуватості ОСОБА_1 у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КупАП, що цілком узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Irelandv. theUnitedKingdom), п. 161, Series A заява № 25), який застосовується при оцінці доказів, а такі докази можуть «випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту» (рішення Європейського суду з прав людини, справа «Коробов проти України» № 39598/03 від 21.07.2011 року).

Накладаючи адміністративне стягнення, суд першої інстанції дотримався вимог ст. ст. 30, 33 КУпАП і призначив його у встановлений КУпАП строк з дня вчинення правопорушення, в межах санкції ст. 124 КУпАП, підстав для закриття провадження у відповідності до п.7 ч. 1 ст. 247 КУпАП немає.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції прийняв правильне та обґрунтоване рішення щодо винуватості ОСОБА_1 у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого 1 ст. 124 КупАП, тому оскаржувану постанову суду слід залишити без змін, а подану на неї апеляційну скаргу - залишити без задоволення.

Керуючись ст. 294 КупАП України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу особи, що притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Постанову Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 06 жовтня 2023 року у справі про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 за ст. 124 КупАП - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили негайно, остаточна і оскарженню не підлягає.

Суддя Дніпровського апеляційного суду Г.П.Слоквенко