Справа №584/255/22 Головуючий у суді 1-ї інстанції - Токарєв С. М.
Номер провадження 33/816/12/23 Суддя-доповідач Рунов В. Ю.
Категорія 172-10 КУпАП
ПОСТАНОВА

Іменем України

17 травня 2023 року суддя Сумського апеляційного суду Рунов В. Ю., розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Суми справу про адміністративне правопорушення № 584/255/22 за апеляційною скаргою захисника ФЕСЕНКА А. Л. на постанову судді Путивльського районного суду Сумської області від 04.05.2022, якою

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканка АДРЕСА_1

визнана винною у вчинені правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 172-10, ч. 4 ст. 172-11 КУпАП,

установив:

У поданій апеляційній скарзі захисник ФЕСЕНКО А. Л. просить скасувати постанову судді та закрити провадження у справі через відсутність в діях ОСОБА_2 складу правопорушень, оскільки постанова є незаконною, ухваленою без з`ясування всіх обставин справи, протокол за ч. 2 ст. 172-10 КУпАП не відповідає вимогам закону, не зазначені прізвища командира, законні вимоги якого ОСОБА_2 порушила, прізвища та адреси свідків, пояснення особи, яка притягається до відповідальності, а викладені в протоколах за ч. 2 ст. 172-10 і ч. 4 ст. 172-11 КУпАП обставини не відповідають дійсності, 17.04.2022 ОСОБА_2 перебувала за місцем свого розселення разом із чоловіком (військовослужбовцем) ОСОБА_3 , тоді як постійне місце дислокації в/ч було розташоване у іншому населеному пункті і в цей день від свого командира жодного наказу чи розпорядження не отримувала, їй ніхто не телефонував, не розшукував, письмові пояснення не відбирались.

Постановою судді Путивльського районного суду Сумської області від 04.05.2022 ОСОБА_2 визнана винною у вчиненні правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 172-10, ч. 4 ст. 172-11 КУпАП, і на підставі ст. 36 КУпАП на неї накладене стягнення у виді штрафу у розмірі 145 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 2465 грн, а також стягнуто на користь держави 496,20 грн судового збору.

Згідно постанови, 17.04.2022 близько 07:00 в умовах особливого періоду, солдат військової служби за контрактом ОСОБА_2 відмовилася від виконання законних вимог командира переміщуватися у складі колони на визначені позиції. Крім того, 17.04.2022 близько 07:30 в умовах особливого періоду солдат військової служби за контрактом ОСОБА_2 , без раніше отриманого на те дозволу покинула в/ч та місце служби. До місця проходження служби солдат ОСОБА_2 прибула 17.04.2022 о 11:00. По прибуттю документів, підтверджуючих законність її відсутності на місці служби не надала. Військовослужбовець військової служби за контрактом солдат ОСОБА_2 самоусунулася від виконання службових обов`язків, визначених ст. 11 ,13, 16, 127, 128, 241 Статуту ВС ЗСУ і на протязі 03:30 перебувала за межами в/ч без законних на те причин.

Будучи належним чином повідомленими про час, дату та місце апеляційного розгляду, ОСОБА_2 та її захисник Фесенко А. Л. в судове засідання не з`явились, від захисника Фесенка А. Л. надійшла письмова заява про розгляд апеляційної скарги у його відсутність, ОСОБА_2 про причини своєї неявки не повідомила і клопотання про відкладення апеляційного розгляду справи не подала, тому апеляційний суд вважає за можливе здійснити розгляд апеляційної скарги у відсутність ОСОБА_2 та її захисника Фесенко А. Л., що не суперечить вимогам КУпАП.

Перевіривши матеріали справи і дослідивши доводи поданої апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга захисника підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно ч. 1 ст. 2 КУпАП, законодавство України про адміністративне правопорушення складається з цього Кодексу та інших законів України, а згідно положень ст. 9 Конституції України, ст. 19 ЗУ «Про міжнародні договори України» та ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» усталена судова практика ЄСПЛ є частиною національного законодавства та обов`язкова до застосування судами як джерело права.

Ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом; провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності; застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом (ч. 1-3 ст. 7 КУпАП), а завданнями провадження в справах є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом (ст. 245 КУпАП).

Адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено відповідальність (ч. 1 ст. 9 КУпАП). При цьому правопорушення визнається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків (ст. 10 КУпАП), а вчиненим з необережності правопорушення визнається, коли особа, яка його вчинила, передбачала можливість настання шкідливих наслідків своєї дії чи бездіяльності, але легковажно розраховувала на їх відвернення або не передбачала можливості настання таких наслідків, хоч повинна була і могла їх передбачити (ст. 11 КУпАП).

Здійснивши розгляд протоколів про адміністративні правопорушення серії А4427 № 11/ВС від 18.04.2022 та серії А4427 № 8/ВС від 18.04.2022, суддя суду першої інстанції дійшов висновку, що 17.04.2022 близько 07:00 у м. Путивль в умовах особливого періоду, солдат військової служби за контрактом ОСОБА_2 відмовилась від виконання законних вимог командира переміщуватися у складі колони на визначені позиції, а також без раніше отриманого на те дозволу покинула в/ч та місце служби, чим самоусунулась від виконання службових обов`язків, визначених ст. 11 ,13, 16, 127, 128, 241 СВС ЗСУ і на протязі 03:30 перебувала за межами в/ч без законних на те причин.

Адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила правопорушення, в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, запобігання вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами (ст. 23 КУпАП), а відповідальність за ч. 2 ст. 172-10 КУпАП настає за відмову від виконання законних вимог командира (начальника), вчинене в умовах особливого періоду; відповідальність за ч. 4 ст. 172-11 КУпАП (в ред. ЗУ чинній на час складення протоколу) настає за самовільне залишення в/ч або місця служби військовослужбовцем (крім строкової військової служби), а також військовозобов`язаним та резервістом під час проходження зборів, а також нез`явлення його вчасно без поважних причин на військову службу у разі призначення або переведення, нез`явлення з відрядження, відпустки або з лікувального закладу, вчинені в умовах особливого періоду.

Суб`єктивна сторона даних правопорушень характеризується наявністю вини у формі умислу.

На обґрунтування своїх висновків суддя суду першої інстанції як на докази вини ОСОБА_2 за ч. 2 ст. 172-10 і ч. 4 ст. 172-11 КУпАП послався на відповідні протоколи про адміністративні правопорушення серії А4427 № 11/ВС від 18.04.2022 та серії А4427 № 8/ВС від 18.04.2022, письмові пояснення ОСОБА_2 в цих протоколах, рапорти командира роти від 17.04.2022 про відмову виконувати наказ щодо переміщення у складі роти на визначені позиції і самовільне залишення місця несення служби та прибуття до місця несення служби. Інших доказів матеріали справи не містять.

Доказами в справі є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку суддя встановлює наявність чи відсутність правопорушення, винність особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, які установлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, свідків тощо (ч. 1 ст. 251 КУпАП), а обов`язок щодо їх (доказів) збирання покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених законом (ч. 2 ст. 251, ст. 255 КУпАП).

Необхідно зауважити, що порядок збору і процесуального закріплення доказів визначений законодавством України про адміністративні правопорушення, а тому як доказ протокол про адміністративне правопорушення може бути використаний у відповідній справі тільки в тому випадку, якщо він складений в порядку і з джерел, передбачених законом. При цьому у справі протокол є не тільки джерелом доказів, але й виступає ще й як юридичний документ акт (процесуальна дія і процесуальне рішення компетентної особи, яка уповноважена його складати), який свідчить про порушення компетентною особою справи про адміністративне правопорушення, тому є не тільки обов`язковим процесуальним документом, але і займає ключове положення серед інших джерел (доказів).

Разом з тим, як сам по собі протокол про адміністративне правопорушення, так і формальна згода з ним ОСОБА_2 без підтвердження та об`єктивного узгодження з іншими належними, допустимими і достовірними доказами у справі, на переконання апеляційного суду, не є достатнім доказом для прийняття відповідного процесуального рішення, яке повинен ухвалити суд за своїм внутрішнім переконанням, що повинно ґрунтуватись на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх фактичних обставин справи, керуючись при цьому законом і правосвідомістю (ч. 1 ст. 251, ст. 252 КУпАП), а постанова судді повинна містити, крім іншого: опис обставин, установлених під час розгляду справи; зазначення нормативного акта, що передбачає відповідальність за таке правопорушення; прийняте у справі рішення (ч. 2 ст. 283 КУпАП), а також відповідати загальним засадам судочинства, що закріплені у ст. 129 Конституції України та у розділі І ЗУ «Про судоустрій і статус суддів, нормам міжнародного права, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

У зв`язку з наведеним вище, обґрунтованість судового рішення означає відповідність висновків судді у постанові фактичним обставинам, які підлягають доказуванню у справі, і винесення обґрунтованої постанови є результатом пізнання суддею цих обставин, які в обов`язковому порядку повинні бути підтверджені доказами (ч. 1 ст. 251 і ст. 280 КУпАП). При цьому суддя при розгляді справи зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність тощо, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи (ст. 280 КУпАП). Обґрунтовувати свої висновки суддя може лише на тих доказах, які він безпосередньо досліджував у судовому засіданні у порядку, передбаченому ст. 279 КУпАП.

Як неодноразово вказував ЄСПЛ, «право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони» (п. 29-30 рішення від 09.12.1994 у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain); інші рішення ЄСПЛ у справах «Ван де Гурк проти Нідерландів» (Van de Hurk v. the Netherlands); «Гарсія Руїс проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain); «Кузнєцов та інші проти Росії» (Kuznetsov and Others v. Russia).

У п. 89 рішення від 06.09.2005 в справі «Салов проти України» (Salov v. Ukraine), заява № 65518/01) ЄСПЛ наголосив, що згідно ст. 6 Конвенції рішення судів достатнім чином містять мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. У п. 58 рішення від 10.05.2011 (остаточне) в справі «Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine), заява № 4909/04) зазначено, що призначення обґрунтованого рішення полягає у тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищою інстанцією (п. 30 рішення у справі «Hirvisaari v. Finland»).

У справах «Пронін проти України», «Петриченко проти України» та «Нечипорук і Йонкало проти України» ЄСПЛ висловив позицію, згідно з якою підлягають оцінці кожен специфічний, доречний та важливий аргумент, а у п. 42 рішення у справі «Бендерський проти України» вказано, що судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлі обставин кожної справи (…). Конвенція не гарантує захист теоретичних та ілюзорних прав, а гарантує захист прав конкретних та ефективних (…). Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом.

Вартою уваги в контексті вмотивованості постанови судді є правова позиція, викладена в окремих рішеннях ЄСПЛ, зокрема у рішенні № 19997/02 від 15.02.2007 в справі «Болдя проти Румунії» (Boldea v. Romania), згідно якої «суд першої інстанції не здійснив розгляд усіх складових елементів правопорушення і зовсім не аналізував надані докази, що йому б надало можливість, у разі необхідності, ухвалити вмотивоване рішення, чого йому в справі не вдалося зробити».

Відповідно ст. 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Норми Конституції є нормами прямої дії, а згідно ч. 2 ст. 62 Основного Закону усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться виключно на її користь, тобто суд може притягнути особу до адміністративної відповідальності лише на тих доказах, які спростовують усі розумні сумніви щодо вини особи. Докази, що викликають такі сумніви, суд має вмотивовано відхилити у своїй постанові.

Конституційний Суд України зауважив, що елементом принципу презумпції невинуватості є принцип «in dubio pro reo», згідно з яким при оцінюванні доказів усі сумніви щодо вини особи тлумачаться на користь її невинуватості. Презумпція невинуватості особи передбачає, що обов`язок доведення вини особи покладається на державу (абз. 1-3 п. 4 рішення ВП КСУ у справі за конституційним поданням 59 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) ст. 368-2 КК від 26.02.2019 № 1-р/2019).

Зазначене узгоджується і з правовою позицією ЄСПЛ, згідно якої «доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість особи доведено поза розумним сумнівом» (п. 43 рішення від 14.02.2008 у справі «Кобець проти України» (Kobets v. Ukraine), з відсиланням на п. 282 рішення у справі «Авшар проти Туреччини» (Avsar v. Turkey). «Розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду усіх належних та допустимих відомостей, визнаних доказами, або з відсутності таких відомостей і є таким, який змусив би особу втриматися від прийняття рішення у питаннях, що мають для неї найбільш важливе значення».

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкриміноване правопорушення було вчинене і правопорушник є винним у його вчиненні. Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння. Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.

Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи у цьому контексті означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.

Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Необхідно, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням.

Таким чином, ретельно дослідивши та перевіривши в ході апеляційного розгляду усі наявні в справі докази, апеляційний суд приходить переконання про відсутність в діях ОСОБА_2 складу правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 172-10 і ч. 4 ст. 172-11 КУпАП, за обставин, викладених як у протоколі, так і у постанові судді, оскільки належних, достовірних і допустимих доказів, яких було б достатньо для визнання її винною у вчиненні цих правопорушень в судовому засіданні встановлено не було. При цьому всі можливості для усунення сумнівів були вичерпані, а сукупність зібраних та проаналізованих у справі доказів не дозволяє їх спростувати у категоричній формі та зробити беззаперечний і однозначний висновок про порушення ОСОБА_2 вимог ст. 11 ,13, 16, 127, 128 і 241 Статуту ВС ЗСУ поза розумним сумнівом.

Що стосується інших доводів апеляційної скарги захисника, то вони є необґрунтованими і задоволенню не підлягають, оскільки не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

На підставі викладеного, постанова судді суду першої інстанції підлягає скасуванню через порушення суддею суду першої інстанції норми процесуального права, а провадження у справі закриттю.

Керуючись ст. 294 КУпАП,

постановив:

Апеляційну скаргу захисника ФЕСЕНКА А. Л. задовольнити частково.

Постанову судді Путивльського районного суду Сумського районного суду Сумської області від 04.05.2022 відносно ОСОБА_4 скасувати через порушення суддею суду першої інстанції норм процесуального права, а провадження у справі закрити на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП у зв`язку із відсутністю складу правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 172-10 і ч. 4 ст. 172-11 КУпАП.

Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя В. Ю. Рунов