ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 953/198/23 Головуючий суддя І інстанції Єфіменко Н. В.
Провадження № 33/818/435/23 Суддя доповідач Грошева О.Ю.
Категорія: Самовільне залишення військової частини або місця служби
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 травня 2023 року

Суддя Харківського апеляційного суду Грошева О.Ю., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Київського районного судуд м. Харкова від 31 січня 2023 року, -

УСТАНОВИВ:

Оскаржуваною постановою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.4 ст.172-11 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в дохід держави в розмірі в розмірі 8500 (вісім тисяч п`ятсот) грн.

Судом встановлено, що, молодший сержант ОСОБА_1 який проходить військову службу за мобілізацією на особливий період, нехтуючи військовою дисципліною, під час проходження служби в умовах с особливого періоду 24.12.2022р. не повернувся вчасно без поважних причин з лікувального закладу до місця несення служби.

Своїми діями ОСОБА_1 порушив вимоги ч. 4 ст. 172-11 КУпАП, оскільки зазначене правопорушення вчинив в умовах особливого періоду.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить поновити йому строк на апеляційне оскарження, постанову суду скасувати та закрити провадження щодо нього.

В обґрунтування своєї вимоги зазначає, що суд не встановив місце скоєння правопорушення (місто Харків чи с.Липці Харківського району), тобто не вказав, де саме було вчинено адміністративне правопорушення.

Суд не встановив час скоєння правопорушення та зробив висновок про «невчасність» його прибуття до військової частини необґрунтовано та з невизначених підстав суд невмотивовано визнав, що нез`ясування фактичного місця дислокації військової частини є провиною правопорушника, не прийняв, як поважні, наведені посилання на відсутність інформації про фактичне місце дислокації військової частини, посилання на комендантську годину, труднощі з пересуванням у тому числі через травму ноги.

Суд застосував стягнення за статтею за ч.4 ст. 172-11 КУпАП у період, коли адміністративну відповідальність у період воєнного стану було скасовано Законом № 2839-ІХ від 13.12.2022р.

Суд залишив поза увагою його твердження про складання протоколу без присутності його як правопорушника та наведені чисельні недоліки складеного відносно мене недоліки протоколу про адміністративне правопорушення.

Учасники розгляду справи, будучи належним чином повідомлені про його час та місце не з`явились, проте їх неявка не є перешкодою для розгляду апеляційної скарги.

Перевіривши матеріали справи, приходжу до висновку, що вони свідчать про поважність причин пропуску строків на апеляційне оскарження, відтак цей строк підлягає поновленню.

Оцінивши доводи апеляційної скарги приходжу до висновку, що вона не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до приписів ст. 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Згідно з положеннями ст. 251 КУпАП, доказами у справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Так, як вбачається із матеріалів справи суд першої інстанції обґрунтовано, на підставі досліджених доказів дійшов висновку про те, що в діях ОСОБА_1 наявні ознаки складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 172-11 КУпАП.

Такий висновок суду підтверджується матеріалами справи, зокрема: протоколом про адміністративне правопорушення від 25.12.2022р.; рапортом командира 2-ї стрілецької роти ВЧ НОМЕР_2 ОСОБА_2 від 25.12.2022; наказом №169 від 25.12.2022; поясненнями командира роти ОСОБА_3 , начальника медслужби ОСОБА_4 .

У власних поясненнях від 25.12.2022р. ОСОБА_1 зазначав, що продовжував стаціонарне лікування до 21.12.2022р., після чого переведений до Дніпровського військового шпиталю для проходження ВЛК, а йому 22.12.2022 видане подання на ВЛК, на підставі якого, 23.12.2022р. проведений медичний огляд ВЛК ВЧ НОМЕР_3 . Наступного дня 24.12.2022р. він прибув до м. Харкова на попереднє місце дислокації, на діюче місце дислокації прибув 25.12.2022р.

Таким чином, факт невчасного з`явлення на військову службу з лікувального закладу не заперечувався ОСОБА_1 а ні при наданні первісних пояснень 25.12.2022р., при проведенні службової перевірки, а ні у письмових поясненнях, наданих суду 31.01.2023р.

Посилання ОСОБА_1 на поважність причин неявки на військову службу жодними доказами не підтверджена, а не з`ясування ОСОБА_1 місця дислокації військової частини, куди він мав вчасно прибути, не може вважатися поважною причиною такого спізнення, як і посилання на комендантську годину, труднощі з пересуванням, вказівка на повідомлення начальника медичної служби про своє повернення, яка цілком спростована поясненнями цього начальника медслужби ОСОБА_4 , а тому правильно розцінена судом, як намагання уникнути адміністративної відповідальності.

Також, на необгрунтованість вказаного аргументу вказує і сама диспозиція ч.4 ст. 172-11 КУпАП, оскільки під місцем служби, якщо воно не збігається з розташуванням частини, розуміється будь-яке місце, де військовослужбовець повинен у перебіг певного часу виконувати військові обов/язки або знаходитися за наказом чи дозволом начальника.

Більше того, посилання в апеляційній скарзі на те, суд не встановив час скоєння правопорушення та зробив висновок про «невчасність» його прибуття до військової частини є взаємовиключними і посиланнями в ній же на поважність такого невчасного прибуття.

Доводи ОСОБА_1 стосовні порушень, допущених на його думку, при складанні протоколу, а саме не ознайомлення з його змістом, спростовані свідченнями ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про відмову ОСОБА_1 від підписання протоколу.

Судом правильно надана оцінка аргументам ОСОБА_1 щодо неможливості притягнення військовослужбовців до адміністративної відповідальності під час воєнного стану з урахуванням змін, внесених Закону України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення, Кримінального кодексу України та інших законодавчих актів України щодо особливостей несення військової служби в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці» від 13.12.2022р. № 2839IX.

Так вказаний Закон, який посилює відповідальність за вищезазначене діяння та відносить його до складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України, набрав чинності 27 січня 2023 року та зворотної дії в часі не має.

Відтак притягнення ОСОБА_1 до відповідальності за ч. 4 ст. 172-11 КУпАП є легітимним.

Оцінюючи здобуті у справі та досліджені в судовому засіданні докази, на думку апеляційного суду, суд першої інстанції обгрунтовано визнав їх належними та допустимими для використання в процесі доказування, оскільки ці докази містять у собі фактичні дані, які логічно пов`язані з тими обставинами, які підлягають доказуванню в справі та становлять предмет доказування, зібрані у порядку, встановленому КУпАП.

Крім цього апеляційний суд вважає, що при розгляді справи в суді першої інстанції порушень норм матеріального чи процесуального права допущено не було. Суддя відповідно до ст.ст. 245 та 280 КУпАП повно і всебічно з`ясувала усі обставини, що мали значення для правильного вирішення справи.

При цьому, апеляційний суд з врахуванням вищенаведеного вважає, що стягнення у виді штрафу накладене на правопорушника з дотриманням вимог ст. 33 КУпАП та відповідає характеру вчиненого правопорушення, особі порушника, ступеню його вини та є необхідним і достатнім для досягнення визначеної ст. 23 КУпАП мети виховного впливу та запобігання вчиненню ОСОБА_1 нових правопорушень.

З огляду на викладене апеляційний суд дійшов висновку про необґрунтованість апеляційної скарги і вважає, що підстав для скасування постанови судді немає.

Відтак, апеляційний суд вважає за необхідне відмовити правопорушнику ОСОБА_1 в задоволенні його апеляційної скарги, а постанову суду першої інстанції стосовно останнього залишити без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст. 294 КУпАП,-

П О С Т А Н О В И В:

Клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на апеляційне оскарження задовольнити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Київського районного суду м. Харкова від 31 січня 2023 року залишити без змін.

Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя О.Ю. Грошева