Справа № 336/2267/23
Провадження 3/336/2375/2023
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2023 року суддя Шевченківського районного суду м. Запоріжжя Звєздова Н.С., за участі особи, відносно якої складено протокол ОСОБА_1 ,

розглянувши матеріали справи про адміністративне правопорушення, які надійшли з ВП №4 Пологівського РВП ГУНП в Запорізькій області у відношенні:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , громадянина України, волонтера, інваліда 1 групи, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

за ознаками ч.1 ст. 130 КУпАП,

В С Т А Н О В И Л А:

До Шевченківського районного суду м. Запоріжжя надійшли матеріали адміністративної справи зі складеним протоколом про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ч.1 ст.130 КУпАП.

Як убачається з даних, що містяться в протоколі про адміністративне правопорушення від 12 березня 2023 серії ААД №178591, 12 березня 2023 об 11.24 хв., по вул. Привокзальна в м.Оріхів, Запорізької області, водій ОСОБА_1 , керував транспортним засобом «Фольцваген Крафтер», державний номерний знак НОМЕР_2 , з явними ознаками алкогольного сп`яніння (запах алкоголю з порожнини рота, порушення мови, порушення координації рухів, поведінка, що не відповідає обстановці). Від проходження медичного огляду на стан алкогольного сп`яніння у встановленому законом порядку на місці зупинки транспортного засобу відмовився. Від керування транспортним засобом відсторонений. Вказаними діями ОСОБА_1 порушив вимоги п. 2.5 ПДР, за що відповідальність передбачена ч. 1 ст. 130 КУпАП.

В судовому засіданні особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 вину категорично не визнав та пояснив суду, що він дійсно відмовився від проходження медичного огляду на стан алкогольного сп`яніння, матеріали справи не містять доказів керування ним транспортним засобом. Зазначив суду, що він є волонтером з перших днів війни, на підтвердження чого надав відповідне посвідчення. Він проживає в м.Оріхів і допомагає вивозити поранених та померлих громадян міста. Працівники поліції його зупинила перед блок постом та сказали пройти медичний огляд на стан сп`яніння. Працівниками поліції був проведений огляд автомобіля. Після того, як він відмовився проходити медичний огляд, він сів за руль разом з працівником поліції та, за вимогою поліцейського, поїхав у районний відділок для складання протоколу. У відділу поліції відносно нього було складено протокол. Посвідчення водія не вилучалось. Після чого, він сів в своє авто і поїхав додому. Він не був відсторонений він керування транспортного засобу. Просив суд закрити провадження по справі.

В судовому засіданні був допитаний свідок ОСОБА_2 , яка пояснила суду, що вона є заступником Оріхівського міського голови. Зазначила, що з перших днів війни ОСОБА_1 є волонтером та допомагає вивозити поранених та померлих від вибухів громадян міста. Він відповідальна та порядна людина, який і в день і в ночі допомагає місцевим мешканцям. Не бачила жодного разу його за кермом в стані алкогольного сп`яніння. Наступного дня після вказаних подій вона спілкувалась з ним і не бачила жодних ознак алкогольного сп`яніння. Просила суд не притягувати його до адміністративної відповідальності, оскільки без його допомоги в якості водія буде дуже важко вивозити людей з Оріхова.

Вислухавши пояснення ОСОБА_1 , свідка ОСОБА_2 , вивчивши матеріали справи, долучені до протоколу та відеозапис з нагрудної камери співробітника поліції, суддя приходить до наступного висновку.

Підставою притягнення до адміністративної відповідальності є вчинення адміністративного правопорушення.

Процес притягнення особи до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст.130 КУпАП, регулюється нормами: Кодексу України про адміністративні правопорушення; Правилами Дорожнього руху України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 року № 1306; Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства охорони здоров`я України № 1452/735 від 09.11.2015 року (далі Інструкція № 1452/735); Порядком направлення водії транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, і проведення такого огляду, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.12.2008 р. №1103 (далі Порядок); Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженою Наказом МВС України від 07.11.2015 року №1395 (далі Інструкція №1395); Законом України «Про Національну поліцію».

Згідно із ст. 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням визнається протиправна винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

У відповідності до вимог ст. 245 КУпАП, завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Згідно ст. 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, та ін.

Відповідно до ст.280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа у його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, а також з`ясувати всі обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до положень ст. 252 КУпАП, орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Диспозицією ч.1 ст.130 КУпАП передбачено відповідальність, зокрема, за відмову особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Положеннями пункту 2.5 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306, передбачено, що водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе за умови наявності в її діянні складу адміністративного правопорушення - передбаченої нормами права сукупності об`єктивних і суб`єктивних ознак, за наявності яких діяння можна кваліфікувати, як адміністративне правопорушення. Він включає в себе: а) об`єкт; б) об`єктивну сторону; в) суб`єкт; г) суб`єктивну сторону.

Об`єктом даного адміністративного проступку є суспільні відносини у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху.

Об`єктивна сторона правопорушення виражається, як керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також передачу керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, а так само відмову особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Суб`єкт адміністративного проступку спеціальний, водій, тобто особа, яка керувала транспортним засобом в стані сп`яніння.

Суб`єктивна сторона даного правопорушення визначається ставленням до наслідків і характеризується наявністю вини у формі умислу.

Таким чином, притягнення особи до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 130 КУпАП можливе лише у випадку наявності всіх елементів складу адміністративного правопорушення.

У п. 2 Постанови № 14 Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року "Про практику застосування судами України законодавства у справах про адміністративні правопорушення на транспорті" вказано, що відповідальність за ст. 130 КУпАП несуть особи, які керують транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції. Керування транспортним засобом слід розуміти, як виконання функцій водія під час руху такого засобу або інструктора-водія під час навчання учнів-водіїв, незалежно від того, керує особа транспортним засобом, який рухається своїм ходом чи за допомогою буксирування (водії транспортних засобів, інші особи, що керували транспортними засобами ч.ч. 1-4 цієї статті; судноводії - ч. 5 цієї статті; інші особи, які керували річковими або маломірними суднами, - ч. 6 цієї статті).

Згідно абз.4 п.27 вище зазначеної Постанови Пленуму Верховного Суду роз`яснено, що для притягнення до відповідальності за ст. 130 КУпАП не має значення, протягом якого часу особа, яка перебуває у стані сп`яніння чи під впливом лікарських препаратів, що знижують її увагу та швидкість реакції, керувала транспортним засобом. Правопорушення вважають закінченим з того моменту, коли водій почав рухатись.

Керування транспортним засобом - це умисне виконання особою функцій водія шляхом вчинення технічних дій для приведення транспортного засобу в рух та зворушення з місця, а під час руху для зміни напрямку руху та/чи швидкості транспортного засобу.

20.02.2019 року Касаційний адміністративний суду в складі Верховного Суду в рамках справи N 404/4467/16-а зазначив, що само по собі керування транспортним засобом розуміється, як технічна дія водія з метою приведення транспортного засобу в рух, зворушення з місця і, як наслідок, переміщення транспортного засобу в просторі. Експлуатація транспортного засобу передбачає використання цього транспортного засобу за призначенням, тобто з метою керування. Проте, зазначення "водія" унеможливлює правозастосування вказаного визначення в розумінні ст. 130 КУпАП, оскільки суттєво зменшує коло осіб, які можуть бути притягнуті до відповідальності за керування у нетверезому стані.

В судовому засіданні суддею ретельно досліджено відеозапис, долучений до протоколу серії ААД №178591, з якого вбачається, що тривалість відео складає декілька хвилин, на якому зафіксовано події безпосереднього спілкування ОСОБА_1 з працівником поліції, якого на відеозаписі не видно, лише чутно голос поліцейського. З відеозапису судом не встановлено факт керування ОСОБА_1 транспортним засобом.

Із долученого працівниками поліції відеозапису неможливо зробити висновок про те, що працівниками поліції був зупинений транспортний засіб під керуванням водія ОСОБА_1 , який безпосередньо керував транспортним засобом, у зв`язку з чим, такий відеозапис є неналежним доказом вини особи у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Направлення та акт огляду не є доказами, того що ОСОБА_1 безпосередньо керував транспортним засобом.

Рапорт працівника поліції наявний в матеріалах справи суд не бере до уваги, оскільки поліцейські є зацікавленими особами, а тому їх рапорти не можуть слугувати однозначним та беззаперечним доказом винуватості особи у вчиненні адміністративного правопорушення.

Протокол про адміністративне правопорушення складений працівником поліції, а отже, за умови відсутності інших об`єктивних доказів вини правопорушника, не є достатньою підставою для притягнення останнього до адміністративної відповідальності.

Окрім того, суд зазначає, що старшим інспектором СРПП ВП №4 ПРВП ГУНП в Запорізькій області капітаном поліції Лук`яненко Е.П. в протоколі серії АДД №178591 вказано, що від керування ОСОБА_1 відсторонений, разом з тим, матеріали справи не містять доказів того, що транспортний засіб був переданий уповноваженій особі, як це вимагає положення ч.7 ст. 266 КУпАП, що є грубим порушенням Закону. Окрім того, вказаний в протоколі факт відсторонення повністю спростовується поясненнями ОСОБА_1 в судовому засіданні, який пояснив суду, що після складання протоколу він сів за кермо транспортного засобу та поїхав додому.

Суд наголошує, що до об`єктивної сторони складу поставленого за провину ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, зокрема, входить керування особами транспортними засобами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції. Отже, серед іншого, до предмету доказування належить сам факт керування особою автомобілем, тобто здійснення ним активних дій з керування транспортним засобом.

Суд враховує те, що обов`язок проводити повну фіксацію, як факту вчинення адміністративного правопорушення, так і подальших процесуальних дій, що вчиняються поліцейськими, передбачений Інструкцією із застосування органами та підрозділами поліції технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, затвердженою наказом МВС України 18.12.2018 р. № 1026, зареєстрована в МЮ України 11.01.2019 за N 28/3299.

Кодекс України про адміністративні правопорушення не містить положення, які б чітко визначали поняття належності, допустимості та достовірності доказів, а з іншого боку - поняття недопустимості доказів, отриманих внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Однак, при розгляді вказаної справи суд додержується та застосовує правила судочинства про те, що «Усі неузгодженості в Законі вирішуються на користь особи, діяння якої підлягає кваліфікації».

Оскільки, винність особи є обов`язковою умовою притягнення до адміністративної відповідальності, проте згідно матеріалів справи в діях ОСОБА_1 не вбачається даного складу адміністративного правопорушення у зв`язку з недоведеністю факту керування транспортним засобом «Фольцваген Крафтер», державний номерний знак НОМЕР_3 , 12 березня 2023 року, суд приходить до висновку, що склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП, в діях ОСОБА_1 відсутній.

З урахуванням викладеного, суддя позбавлений можливості надати оцінку в частині доведеності чи недоведеності обставин, відображених у протоколі про адміністративне правопорушення, адже ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", зобов`язано суди застосовувати при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерела права, а ЄСПЛ притримується у своїх рішення позиції того, що суд вправі обґрунтовувати свої висновки лише доказами, що випливають зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту (рішення Європейського суду з прав людини, справа "Коробов проти України" № 39598/03 від 21.07.2011 року), тобто таких, що не залишать місце сумнівам, оскільки наявність останніх не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом» (рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. the UnitedKingdom), п. 161, Series A заява № 25).

Статтею 62 Конституції України визначено, що обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Відповідно до вимог ст.19 Закону України "Про міжнародні договори України", ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" стала практика Європейського суду з прав людини є частиною національного законодавства та обов`язкова до застосування судами як джерело права.

Згідно із ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Європейський суд з прав людини у справі «Barbera, Messegu and Jabardo v. Spain» встановив, що принцип презумпції невинності вимагає серед іншого, щоб, виконуючи свої обов`язки, судді не починали розгляд справи з упередженої думки, що особа скоїла правопорушення, яке ставиться їй в провину; всі сумніви, щодо її винуватості повинні тлумачитися на користь цієї особи.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначав, що допустимість доказів є прерогативою національного права і, за загальним правилом, саме національні суди повноважені оцінювати надані їм докази (п.34 рішення у справі "Тейксейра де Кастор проти Португалії" від 09.06.1998 року, п.54 рішення у справі "Шабельника проти України" від 19.02.2009 року), а порядок збирання доказів, передбачений національним правом, має відповідати основним правам, визнаним Конвенцією про захист прав і основоположних свобод.

Оскільки під час розгляду справи судом встановлено, що докази, які б поза розумним сумнівом доводили винуватість ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення, яке передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП, відсутні, а згідно ст.62 Конституції України, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь, оцінивши наведені особою, яка притягується до адміністративної відповідальності, доводи на підтвердження відсутності в його діях складу адміністративного правопорушення, ретельно дослідивши усі наявні у справі докази, зокрема, протокол про адміністративне правопорушення серії ААД №178591 від 12 березня 2023, долучені до нього письмові докази рапорт капітана поліції Е. Лук`яненко, рапорт сержанта поліції М. Садовського, акт огляду на стан алкогольного сп`яніння та відеозапис, усні пояснення ОСОБА_1 та свідка ОСОБА_2 в судовому засіданні, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись Законом і правосвідомістю, суддя приходить до висновку про наявність підстав для закриття провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності відносно ОСОБА_1 , оскільки обставини скоєння адміністративного правопорушення, що викладені у протоколі про адміністративне правопорушення, не підтверджені у судовому засіданні жодним належним доказом.

Відповідно до ст. 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Згідно із п.1 ст.247 КУпАП, розпочате провадження в справі про адміністративне правопорушення підлягає закриттю у разі відсутності складу адміністративного правопорушення.

Враховуючи вище викладене, об`єктивно з`ясувавши всі обставини справи, повно та всебічного дослідивши надані суду докази, суд приходить до висновку про закриття провадження по справі на підставі ч.1 ст. 247 КУпАП, оскільки факт порушення п. 2.5 Правил Дорожнього руху ОСОБА_1 не знайшов свого підтвердження у судовому засіданні, а тому в діях останнього відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, зокрема, за відмову особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного сп`яніння.

Відповідно до ст. 40-1 КУпАП, у разі винесення судом (суддею) постанови про накладення адміністративного стягнення особою, на яку накладено таке стягнення, сплачується судовий збір розмір і порядок якого встановлений законом.

Оскільки відносно ОСОБА_1 не винесено постанови про накладення на нього адміністративного стягнення, судовий збір стягненню також не підлягає.

Керуючись ст. 62 Конституції України, ст.ст. 1, 7, 9, 130 ч. 1, 245, 247, 251, 252, 279, 280, 283-285 КУпАП, суддя, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Справу про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за ч.1 ст.130 КУпАП - закрити на підставі ч.1 ст.247 КУпАП у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.

Постанова судді у справах про адміністративне правопорушення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником, а також прокурором у випадках, передбачених частиною п`ятою статті 7 та частиною першою статті 287 цього Кодексу, протягом десяти днів з дня винесення постанови до Запорізького апеляційного суду через Шевченківський районний суд м. Запоріжжя шляхом подання апеляційної скарги.

Апеляційна скарга, подана після закінчення цього строку, повертається апеляційним судом особі, яка її подала, якщо вона не заявляє клопотання про поновлення цього строку, а також якщо у поновленні строку відмовлено.

Суддя Н.С. Звєздова