ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 545/47/23 Номер провадження 33/814/915/23Головуючий у 1-й інстанції Гальченко О.О. Доповідач ап. інст. Карпушин Г. Л.
Категорія ч.1 ст. 173-2 КУпАП
ПОСТАНОВА

ПО СПРАВІ ПРО АДМІНПРАВОПОРУШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2023 року м. Полтава

Суддя Полтавського апеляційного суду Карпушин Г.Л., при секретарі судового засідання Бродській В.О., за участі особи, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 та адвоката Тімохіної Л.С.,-

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову судді Полтавського районного суду Полтавської області від 09 січня 2023 року,-

В С Т А Н О В И В :

Постановою судді Полтавського районного суду Полтавської області від 09 січня 2023 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 173-2 КУпАП, та накладено на нього стягнення у виді штрафу в розмірі 170 грн. на користь держави.

Стягнуто із ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 536,80 грн на користь держави.

Цією постановою гр. ОСОБА_1 визнано винним у тому, що 26.12.2022 року близько 17-00 год.. за адресою: АДРЕСА_1 , вчинив відносно колишньої дружини ОСОБА_2 насильство в сім`ї, а саме: в ході конфлікту з нею застосував щодо ОСОБА_2 фізичну силу, внаслідок чого могла бути завдана шкода її психологічному здоров`ю, чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.173-2 КУпАП.

Не погодившись із вказаною постановою, її в апеляційному порядку оскаржив ОСОБА_1 , подавши апеляційну скаргу, в якій просив скасувати постанову судді Полтавського районного суду Полтавської області від 09 січня 2023 року та закрити провадження щодо ОСОБА_1 у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що оскаржувана постанова є незаконною та винесеною із неправильним застосуванням норм матеріального та порушенням норм процесуального права.

На підтвердження своєї позиції посилається на те, що згідно із вимогами чинного законодавства суд має розглядати справу в межах складеного протоколу. Натомість, зі змісту оскаржуваної постанови вбачається, що ОСОБА_1 в ході конфлікту застосував щодо ОСОБА_2 фізичну силу, внаслідок чого могла бути завдана шкода її психологічному здоров`ю. Вказує, що жодної фізичної шкоди він не завдавав, твердження суду що психологічному здоров`ю ОСОБА_2 нібито завдана шкода є припущенням.

Крім того, посилається на те, що із матеріалів справи не вбачається, що ОСОБА_2 обстежив лікар-психіатр, який би встановив, яка шкода її психічному здоров`ю завдана, чи постановлена ОСОБА_2 на облік у лікаря-психіатра.

Разом із тим, апелянт посилається на те, що ОСОБА_2 постійно провокує його на сварки, вчиняє взаємні конфлікти та скандали, що він пов`язує із розлученням та небажанням ОСОБА_2 , щоб він виконував свої батьківські обов`язки щодо їх сину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, дослідивши надані докази, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 26.12.2022 року близько 17-00 год.. за адресою: АДРЕСА_1 , вчинив відносно колишньої дружини ОСОБА_2 насильство в сім`ї, а саме: в ході конфлікту з нею застосував щодо ОСОБА_2 фізичну силу, внаслідок чого могла бути завдана шкода її психологічному здоров`ю, чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.173-2 КУпАП.

Визнаючи винним ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 173-2 КУпАП та накладаючи адміністративне стягнення у вигляді штрафу, суд першої інстанції виходив з того, що фактично це адміністративне правопорушення встановлюється та підтверджується копією рапорту про надходження зі служби 102 повідомлення про нанесення 26.12.2022 року тілесних ушкоджень ОСОБА_2 її колишнім чоловіком ОСОБА_1 (а.с.3), копією пояснення ОСОБА_2 (а.с.5) і ОСОБА_1 (а.с.6) щодо вказаних в протоколі обставин; копією тимчасового заборонного припису щодо ОСОБА_1 (а.с.7); копією форми оцінки ризиків вчинення домашнього насильства від 26.12.2022 року (а.с.8).

З такими висновками суду першої інстанції суд апеляційної інстанції не може погодитися, з огляду на наступне.

Статтею 173-2 КУпАП передбачена адміністративна відповідальність за вчинення домашнього насильства, насильства за ознакою статі, тобто умисне вчинення будь-яких діянь (дій або бездіяльності) фізичного, психологічного чи економічного характеру (застосування насильства, що не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи чи переслідування, позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна або коштів, на які потерпілий має передбачене законом право, тощо), внаслідок чого могла бути чи була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого, а так само невиконання термінового заборонного припису особою, стосовно якої він винесений, або неповідомлення уповноваженим підрозділам органів Національної поліції України про місце свого тимчасового перебування в разі винесення такого припису.

Отже, об`єктом правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП, є суспільні відносини у сфері захисту прав громадян.

Об`єктивна сторона правопорушення, передбаченого зазначеною статтею, полягає в умисному вчиненні будь-яких з зазначених в диспозиції дій, та передбачає існування обов`язкової ознаки - можливість настання фізичної чи психологічної шкоди, яка була чи могла бути завдана потерпілому.

Суб`єктивна сторона правопорушення характеризується наявністю вини у формі умислу.

Для встановлення події правопорушення, зазначеного у ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, необхідно з`ясувати чи дійсно особа, яка притягується до адміністративної відповідальності, вчинила домашнє насильство.

Згідно із п. 3 ч. 1 статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Пунктами 4 та 7 частини 2 статті 3 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання поширюється на таких осіб: мати (батько) або діти одного з подружжя (колишнього подружжя) та інший з подружжя (колишнього подружжя); батьки (мати, батько) і дитина (діти).

Нормами зазначеного закону визначено, що фізичним насильством є така форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Однак важливо розрізняти поняття «сварка», «конфлікт», «насильство».

Сварка: гостра суперечка, що супроводиться взаємними докорами, образами, стан, період взаємної ворожнечі, що виникає внаслідок такої суперечки; порушення дружніх взаємин.

Конфлікт: особливий вид взаємодії, в основі якого лежать протилежні і несумісні цілі, інтереси, типи поведінки людей та соціальних груп, які супроводжуються негативними психологічними проявами; зіткнення протилежних інтересів і поглядів, напруження і крайнє загострення суперечностей, що призводить до активних дій, ускладнень, боротьби, що супроводжуються складними колізіями.

Особливостями домашнього насильства є: наявність патерну (повторювані в часі інциденти множинних видів насильства); системна основа; повна влада та контроль над постраждалою особою; насильницькі дії у відносинах між близькими людьми; якщо вже є одна з форм домашнього насильства, висока ймовірність того, що й інші форми насильства можуть розвиватися.

Отже, враховуючи обставини справи апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що в діях ОСОБА_1 є склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 173-2 КУпАП, оскільки в його діях відсутні ознаки притаманні домашньому насильству, а наявні ознаки конфліктної ситуації між ним та ОСОБА_2 з приводу ключів від квартири та виховання спільного сина, на фоні емоції після розлучення..

Крім того, практикою ЄСПЛ вироблено стандарти щодо того, що суд не має права самостійно редагувати фабулу правопорушення, відображену в протоколі, яка по суті становить виклад обвинувачення у вчиненні певного правопорушення, винуватість у скоєнні якого певна особа має доводити в суді, а також суд не має права самостійно відшукувати докази винуватості особи у вчиненні правопорушення, оскільки в такий спосіб неминуче перебиратиме на себе функції обвинувача, позбавляючись статусу незалежного органу правосуддя, що є порушенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення у справі «Малофєєва проти росії» від 30.08.2013, п.п.117-120).

Із протоколу про адміністративне правопорушення серії ВАВ №056814 від 26.12.2022 року вбачається, що склад адміністративного правопорушення, інкримінованого ОСОБА_1 визначається наступною інформацією: «26.12.2022 року близько 17.00 год за адресою АДРЕСА_1 стався конфлікт між гр. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 які розлучилися, в ході конфлікту останній застосував фізичну силу».

Проте, в оскаржуваній постанові зазначено наступне: « ОСОБА_1 26.12.2022 року близько 17-00 год. за адресою: АДРЕСА_1 , вчинив відносно колишньої дружини ОСОБА_2 насильство в сім`ї, а саме: в ході конфлікту з нею застосував щодо ОСОБА_2 фізичну силу, внаслідок чого могла бути завдана шкода її психологічному здоров`ю, чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.173-2 КУпАП».

Із наведеного вище вбачається, що працівник поліції не сформулював належним чином, в чому саме полягала об`єктивна сторона діяння ОСОБА_1 , виходячи зі змісту диспозиції ч.1 ст.173-2 КУпАП, обмежившись лише зазначенням того, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 стався конфлікт.

Однак суд першої інстанції при розгляді даної справи фактично вийшов за межі протоколу про адміністративне правопорушення, що не відповідає положенням чинного законодавства.

Крім того, апеляційний суд, вважає, що зазначені у протоколі про адміністративне правопорушення обставини вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення не знайшли свого підтвердження. Невід`ємною складовою інкримінованого адміністративного правопорушення повинно бути таке насильство, яке проявляється в умисному вчиненні будь-яких дій фізичного, психологічного чи економічного характеру, яке могло завдати чи завдало шкоди фізичному або психічному здоров`ю потерпілого.

Крім того, вчинення будь-яких діянь фізичного, психологічного чи економічного характеру, повинно бути підтверджено поясненнями свідків, потерпілих або іншими доказами, що є необхідним елементом складу даного правопорушення.

Натомість, із долученої до матеріалів справи форми оцінки ризиків вчинення домашнього насильства (а.с.8) вбачається, що у разі зазначення відповіді «ТАК» на щонайменше 12 з питань №7-27 це автоматично оцінюється як високий рівень небезпеки. ОСОБА_2 у вказаній анкеті вказала чотири відповіді «ТАК» - «Чи має кривдник зброю та/або може її легко дістати та застосувати?», «Чи схильний кривдник до сильних та/або постійних ревнощів та чи контролює більшу частину повсякденного життя постраждалої особи?», «Чи залякував кривдник, переслідував або погрожував постраждалій особі та/або її дітям?», «Чи вплинула поведінка кривдника на безпеку постраждалої особи та/або безпеку її дітей?».

Разом із тим, на питання «Чи здійснював кривдник напади на постраждалу особу та/або її дітей за межами домашнього середовища?» вона відповіла «НІ», «Чи утримував кривдник постраждалу особу та/або її дітей проти її волі в певному місці або будь-яким іншим чином обмежував свободу, у тому числі свободу в спілкуванні?» вона відповіла «НІ», «Чи має кривдник алкогольну залежність або зловживає алкогольними напоями?» вона відповіла «НІ», «Чи має кривдник наркотичну залежність або зловживає наркотичними речовинами?» вона відповіла «НІ», «Чи вчиняв кривдник відносно постраждалої особи фізичне та/або сексуальне насильство, коли вона була вагітна або з новонародженою дитиною?» вона відповіла «НІ», «Чи є постраждала особа та/або її діти економічно залежними від кривдника?» вона відповіла «НІ», «Чи виганяв кривдник постраждалу особу та/або її дітей з місця проживання та/або погрожував здійснити такі дії?» вона відповіла «НІ».

Таким чином, жодним із здобутих доказів у справі не підтверджено вчинення ОСОБА_1 такої форми домашнього насильства як фізичне насильство, окрім цього не встановлено чи викликали дії ОСОБА_1 будь-які наслідки, передбачені п. 14 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

З огляду на наведене, сам лише факт наявності між учасниками справи конфліктної ситуації не може свідчити про вчинення фізичного чи психологічного насильства в розумінні вимог ст. 173-2 КУпАП та ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Відповідно до ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях, а усі сумніви щодо доведеності вини особи повинні тлумачитися на її користь.

Відповідно до ст. ст. 9, 245, 252 КУпАП, особа може бути притягнута до адміністративної відповідальності лише за наявності в її діях події та складу адміністративного правопорушення, який має бути встановлений суддею тільки після всебічної та повної оцінки всіх доказів по справі.

З огляду на встановлені обставини справи, надані на їх підтвердження докази, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов неправильного висновку про доведеність належними та допустимими доказами вини ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП.

Таким чином, надаючи оцінку доказам у справі в її сукупності, апеляційний суд вважає, що наявні підстави для скасування постанови Полтавського районного суду Полтавської області від 09 січня 2023 року, а провадження у справі підлягає закриттю за відсутністю складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.

Керуючись ст. 294 КУпАП, суддя апеляційного суду, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Постанову Полтавського районного суду Полтавської області від 09 січня 2023 року скасувати, а провадження у справі щодо ОСОБА_1 закрити на підставі пункту 1 частини 1 статті 247 КУпАП, у зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 130 КУпАП.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя Полтавського

апеляційного суду Г.Л. Карпушин