Справа № 336/1112/23
Провадження 3/336/975/2023
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2023 року суддя Шевченківського районного суду м. Запоріжжя Звєздова Н.С., при секретарі судового засідання Бублій Є.А., за участі особи, відносно якої складено протокол ОСОБА_1 , адвоката Дем`янової В.Є.,

розглянувши матеріали справи про адміністративне правопорушення, які надійшли з Управління патрульної поліції Запорізької області Департаменту патрульної поліції у відношенні:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, який тимчасово не працює, проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

за ознаками ч.1 ст. 130 КУпАП,

В С Т А Н О В И Л А:

До Шевченківського районного суду м. Запоріжжя надійшли матеріали адміністративної справи зі складеним протоколом про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ч.1 ст.130 КУпАП.

Як убачається з даних, що містяться в протоколі про адміністративне правопорушення від 25 січня 2023 серії ААД №393384, 25 січня 2023 о 01.28 хв. в Шевченківському районі м.Запоріжжя на вул. Громадянська 17, водій ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , керував транспортним засобом Peugeot 206 XR 1.4 E, державний номерний знак НОМЕР_1 , з явними ознаками алкогольного сп`яніння (запах алкоголю з порожнини рота, порушення мови, порушення координації рухів). Від проходження медичного огляду на стан алкогольного сп`яніння у встановленому законом порядку відмовився. Від керування транспортним засобом відсторонений шляхом паркування транспортного засобу, згідно ПДР України. Про повторність попереджений. Вказаними діями ОСОБА_1 порушив вимоги п. 2.5 ПДР, за що відповідальність передбачена ч. 1 ст. 130 КУпАП.

В судовому засіданні особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 вину категорично не визнав та пояснив суду, що він відмовився від проходження медичного огляду на стан алкогольного сп`яніння, оскільки він не керував транспортним засобом. В той вечір 25.01.2023 він разом з цивільною дружиною та товаришем ОСОБА_2 знаходились вдома за адресою АДРЕСА_1 . Вони розпивали алкогольні напої. Між ним та його цивільною дружиною виник конфлікт. Для того, щоб сварка не продовжувалась, він разом з товаришем ОСОБА_2 вирішили вийти на вулицю. Біля двору стояв його автомобіль. Вони вирішили посидіти в ньому та погрітися. В автомобілі вони спілкувалися. Транспортним засобом ані він, ані його товариш не керували. Через деякий час під`їхала патрульна поліція та перевірили їх документи. Менш ніж за хвилину під`їхала інша патрульна поліція. Поліцейський вирішив, що ОСОБА_1 керував транспортним засобом та запропонував йому пройти медичний огляд на стан алкогольного сп`яніння. Від проходження огляду він відмовився, оскільки транспортним засобом не керував, що підтверджується відео з бодікамери поліцейського. Він неодноразово зазначав поліцейським, що проживає в будинку, який знаходиться біля автомобіля, що мети сісти за кермо в нього не було.

Адвокат Дем`янова В.Є. в судовому засідання заявила клопотання щодо закриття провадження по справ на підставі п.1 ст. 247 КУпАП, зазначивши, що ОСОБА_1 не керував транспортним засобом. Окрім того, жодних належних та допустимих доказів факту керування ОСОБА_1 транспортним засобом матеріали справи не місять, у зв`язку з чим провадження підлягає закриттю. Окрім того, зазначила, що свідком цих подій був ОСОБА_2 , що підтверджується відеозаписом з нагрудної камери поліцейського, однак в протоколі поліцейським даного факту зазначено не було, справа про адміністративне правопорушення не містить письмових пояснень свідка. Враховуючи той факт, що матеріали справи, зокрема, і відеозапис, не містить факту керування ОСОБА_1 транспортним засобом та факту його зупинки працівниками поліції, відсутні пояснення свідка щодо керування автомобілем ОСОБА_1 , відсутність в матеріалах справи доказу, який би підтвердив факт порушення останнім ПДР, свідчить про недоведеність суб`єктом владних повноважень правомірності складання протоколу, а відповідно провадження відносно ОСОБА_1 підлягає закриттю на підставі п.1 ст. 247 КУпАП.

В судовому засіданні був допитаний свідок ОСОБА_2 , який пояснив суду, що в той вечір він знаходився дома у ОСОБА_1 та його цивільної дружини. У ОСОБА_1 та його цивільної дружини виникла сварка, тому він з ОСОБА_1 вирішили вийти на вулицю. Біля будинку стояв транспортний засіб ОСОБА_1 . Вони вирішили погрітися в автомобілі, оскільки на вулиці було холодно. Через деякий час під`їхали працівник поліції, вони надали документи для перевірки. Менш ніж за хвилину знову під`їхали інші працівники поліції. Один з поліцейських вирішив, що ОСОБА_1 керував транспортним засобом, та запропонував пройти йому медичний огляд на стан алкогольного сп`яніння, на що ОСОБА_1 відмовився, оскільки він не керував транспортним засобом.

Вислухавши пояснення ОСОБА_1 , адвоката Дем`янової В.Є., свідка ОСОБА_2 , вивчивши письмове клопотання, матеріали справи, долучені до протоколу та відеозапис з нагрудної камери співробітника поліції, суддя приходить до наступного висновку.

Підставою притягнення до адміністративної відповідальності є вчинення адміністративного правопорушення.

Процес притягнення особи до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст.130 КУпАП, регулюється нормами: Кодексу України про адміністративні правопорушення; Правилами Дорожнього руху України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 року № 1306; Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства охорони здоров`я України № 1452/735 від 09.11.2015 року (далі Інструкція № 1452/735); Порядком направлення водії транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, і проведення такого огляду, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.12.2008 р. №1103 (далі Порядок); Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженою Наказом МВС України від 07.11.2015 року №1395 (далі Інструкція №1395); Законом України «Про Національну поліцію».

Згідно із ст. 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням визнається протиправна винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

У відповідності до вимог ст. 245 КУпАП, завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Згідно ст. 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, та ін.

Відповідно до ст.280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа у його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, а також з`ясувати всі обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до положень ст. 252 КУпАП, орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Диспозицією ч.1 ст.130 КУпАП передбачено відповідальність, зокрема, за керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції.

Положеннями пункту 2.5 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306, передбачено, що водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе за умови наявності в її діянні складу адміністративного правопорушення - передбаченої нормами права сукупності об`єктивних і суб`єктивних ознак, за наявності яких діяння можна кваліфікувати, як адміністративне правопорушення. Він включає в себе: а) об`єкт; б) об`єктивну сторону; в) суб`єкт; г) суб`єктивну сторону.

Об`єктом даного адміністративного проступку є суспільні відносини у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху.

Об`єктивна сторона правопорушення виражається, як керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також передачу керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, а так само відмову особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Суб`єкт адміністративного проступку спеціальний, водій, тобто особа, яка керувала транспортним засобом в стані сп`яніння.

Суб`єктивна сторона даного правопорушення визначається ставленням до наслідків і характеризується наявністю вини у формі умислу.

Таким чином, притягнення особи до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 130 КУпАП можливе лише у випадку наявності всіх елементів складу адміністративного правопорушення.

У п. 2 Постанови № 14 Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року "Про практику застосування судами України законодавства у справах про адміністративні правопорушення на транспорті" вказано, що відповідальність за ст. 130 КУпАП несуть особи, які керують транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції. Керування транспортним засобом слід розуміти, як виконання функцій водія під час руху такого засобу або інструктора-водія під час навчання учнів-водіїв, незалежно від того, керує особа транспортним засобом, який рухається своїм ходом чи за допомогою буксирування (водії транспортних засобів, інші особи, що керували транспортними засобами ч.ч. 1-4 цієї статті; судноводії - ч. 5 цієї статті; інші особи, які керували річковими або маломірними суднами, - ч. 6 цієї статті). Згідно абз.4 п.27 вище зазначеної Постанови Пленуму Верховного Суду роз`яснено, що для притягнення до відповідальності за ст. 130 КУпАП не має значення, протягом якого часу особа, яка перебуває у стані сп`яніння чи під впливом лікарських препаратів, що знижують її увагу та швидкість реакції, керувала транспортним засобом. Правопорушення вважають закінченим з того моменту, коли водій почав рухатись.

Керування транспортним засобом - це умисне виконання особою функцій водія шляхом вчинення технічних дій для приведення транспортного засобу в рух та зворушення з місця, а під час руху для зміни напрямку руху та/чи швидкості транспортного засобу.

20.02.2019 року Касаційний адміністративний суду в складі Верховного Суду в рамках справи N 404/4467/16-а зазначив, що само по собі керування транспортним засобом розуміється, як технічна дія водія з метою приведення транспортного засобу в рух, зворушення з місця і, як наслідок, переміщення транспортного засобу в просторі. Експлуатація транспортного засобу передбачає використання цього транспортного засобу за призначенням, тобто з метою керування. Проте, зазначення "водія" унеможливлює правозастосування вказаного визначення в розумінні ст. 130 КУпАП, оскільки суттєво зменшує коло осіб, які можуть бути притягнуті до відповідальності за керування у нетверезому стані.

Знаходження за кермом транспортного засобу, яке не є в стані руху (знаходиться в нерухомому стані), особи в нетверезому стані не є доказом вчинення останньою правопорушення, передбаченого статтею 130 КУпАП, оскільки саме по собі перебування особи в транспортному засобі, в тому числі й на місці водія, не доводить факт керування транспортним засобом.

В судовому засіданні суддею ретельно досліджено відеозапис, долучений до протоколу серії ААД №393384, з якого, зокрема, не представляється можливим встановити те, що ОСОБА_1 керував транспортним засобом Peugeot 206 XR 1.4 E, державний номерний знак НОМЕР_1 , 25 січня 2023 року. З відеозапису не видно, що працівники поліції зупинили транспортний засіб, яким керував ОСОБА_1 .

Відеокамерою зафіксовано події безпосереднього спілкування працівників поліції з ОСОБА_1 . З відеозапису вбачається, що ОСОБА_1 з перших хвилин спілкування з працівниками поліції заперечував факт керування транспортним засобом.

Із долученого працівниками поліції відеозапису неможливо зробити висновок про те, що вказана особа безпосередньо керувала транспортним засобом, у зв`язку з чим, такий відеозапис є неналежним доказом вини особи у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Направлення, акт огляду, довідка про відсутність повторності та наявності водійського посвідчення не є доказами, того що ОСОБА_1 безпосередньо керував транспортним засобом.

Рапорт працівника поліції наявний в матеріалах справи суд не бере до уваги, оскільки поліцейські є зацікавленими особами, а тому їх рапорти не можуть слугувати однозначним доказом винуватості особи у вчиненні адміністративного правопорушення.

Протокол про адміністративне правопорушення складений працівником поліції, а отже, за умови відсутності інших об`єктивних доказів вини правопорушника, не є достатньою підставою для притягнення останнього до адміністративної відповідальності.

Окрім того, суд зазначає, що поліцейський взводу 2 роти 2 батальйону 3 УПП в Запорізькій області ДПП сержант поліції Федоренко В.В. в протоколі серії АДД №393384 не зазначив свідка подій ОСОБА_2 , який був присутній під час складання протоколу, що підтверджується відеозаписом з бодікамери поліцейського №473937 та усними пояснення ОСОБА_1 та свідка ОСОБА_2 .

У свою чергу, за відсутності будь-яких об`єктивних даних про те, що ОСОБА_1 , керував або почав керувати транспортним засобом, не давав поліцейським обґрунтованих підстав вимагати проходження огляду на стан сп`яніння, оскільки у даному випадку теоретичне керування особою транспортним засобом у стані сп`яніння не може розцінюватися як адміністративне правопорушення, відповідальність з яке передбачена ст. 130 КУпАП.

Таким чином, суд наголошує саме на тому, що до об`єктивної сторони складу поставленого за провину ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, зокрема, входить керування особами транспортними засобами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції. Отже, серед іншого, до предмету доказування належить сам факт керування особою автомобілем, тобто здійснення нею активних дій з керування транспортним засобом.

Суд враховує те, що обов`язок проводити повну фіксацію, як факту вчинення адміністративного правопорушення, так і подальших процесуальних дій, що вчиняються поліцейськими, передбачений «Інструкцією із застосування органами та підрозділами поліції технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису», затвердженою наказом МВС України 18.12.2018 р. N 1026, зареєстрована в МЮ України 11.01.2019 за N 28/3299.

Кодекс України про адміністративні правопорушення не містить положення, які б чітко визначали поняття належності, допустимості та достовірності доказів, а з іншого боку - поняття недопустимості доказів, отриманих внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Однак, при розгляді вказаної справи суд додержується та застосовує правила судочинства про те, що «Усі неузгодженості в Законі вирішуються на користь особи, діяння якої підлягає кваліфікації».

Оскільки, винність особи є обов`язковою умовою притягнення до адміністративної відповідальності, проте згідно матеріалів справи в його діях не вбачається даного складу адміністративного правопорушення у зв`язку з недоведеністю факту керування транспортним засобом Peugeot 206 XR 1.4 E, державний номерний знак НОМЕР_1 , 25 січня 2023 року, суд приходить до висновку, що склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП, в діях ОСОБА_1 відсутній.

З урахуванням викладеного, суддя позбавлений можливості надати оцінку в частині доведеності чи недоведеності обставин, відображених у протоколі про адміністративне правопорушення, адже ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", зобов`язано суди застосовувати при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерела права, а ЄСПЛ притримується у своїх рішення позиції того, що суд вправі обґрунтовувати свої висновки лише доказами, що випливають зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту (рішення Європейського суду з прав людини, справа "Коробов проти України" № 39598/03 від 21.07.2011 року), тобто таких, що не залишать місце сумнівам, оскільки наявність останніх не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом» (рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. the UnitedKingdom), п. 161, Series A заява № 25).

Статтею 62 Конституції України визначено, що обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Відповідно до вимог ст.19 Закону України "Про міжнародні договори України", ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" стала практика Європейського суду з прав людини є частиною національного законодавства та обов`язкова до застосування судами як джерело права.

Згідно із ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Європейський суд з прав людини у справі «Barbera, Messegu and Jabardo v. Spain» встановив, що принцип презумпції невинності вимагає серед іншого, щоб, виконуючи свої обов`язки, судді не починали розгляд справи з упередженої думки, що особа скоїла правопорушення, яке ставиться їй в провину; всі сумніви, щодо її винуватості повинні тлумачитися на користь цієї особи.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначав, що допустимість доказів є прерогативою національного права і, за загальним правилом, саме національні суди повноважені оцінювати надані їм докази (п.34 рішення у справі "Тейксейра де Кастор проти Португалії" від 09.06.1998 року, п.54 рішення у справі "Шабельника проти України" від 19.02.2009 року), а порядок збирання доказів, передбачений національним правом, має відповідати основним правам, визнаним Конвенцією про захист прав і основоположних свобод.

Оскільки під час розгляду справи судом встановлено, що докази, які б поза розумним сумнівом доводили винуватість ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення, яке передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП відсутні, а згідно ст.62 Конституції України усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь, оцінивши наведені особою, яка притягується до адміністративної відповідальності, доводи на підтвердження відсутності в його діях складу адміністративного правопорушення, ретельно дослідивши усі наявні у справі докази, зокрема, протокол про адміністративне правопорушення серії ААД №393384 від 25 січня 2023, долучені до нього письмові докази рапорт інспектора О.Світлицького, та відеозапис, усні пояснення ОСОБА_1 та свідка ОСОБА_2 , пояснення та клопотання адвоката Дем`янової В.С., за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись Законом і правосвідомістю, суддя приходить до висновку про наявність підстав для закриття провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності відносно ОСОБА_1 , оскільки обставини скоєння адміністративного правопорушення, що викладені у протоколі про адміністративне правопорушення, серії ААД №№393384 від 25 січня 2023, не підтверджені у судовому засіданні жодним доказом.

Відповідно до ст. 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях, зокрема, у справах «Кобець проти України» від 14.02.2008, «Берктай проти Туреччини» від 08.02.2001, «Леванте проти Латвії» від 07.11.2002, неодноразово вказує, що оцінюючи докази, суд застосовує принцип доведення «за відсутності розумних підстав для сумніву», що може бути результатом цілої низки ознак або достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою неспростовних презумпцій.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» (остаточне рішення від 17.06.2011), суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів.

Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Згідно із п.1 ст.247 КУпАП розпочате провадження в справі про адміністративне правопорушення підлягає закриттю у разі відсутності складу адміністративного правопорушення.

Враховуючи вище викладене, об`єктивно з`ясувавши всі обставини справи, повно та всебічного дослідивши надані суду докази, суд приходить до висновку про задоволення клопотання адвоката Дем`янової В.Є. про закриття провадження по справі на підставі п.1 ст. 247 КУпАП, оскільки факт порушення п. 2.5 Правил Дорожнього руху ОСОБА_1 не знайшов свого підтвердження у судовому засіданні, а тому в діях останнього відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, зокрема, керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції.

Відповідно до ст. 40-1 КУпАП у разі винесення судом (суддею) постанови про накладення адміністративного стягнення особою, на яку накладено таке стягнення, сплачується судовий збір розмір і порядок якого встановлений законом.

Оскільки відносно ОСОБА_1 не винесено постанови про накладення на нього адміністративного стягнення, судовий збір стягненню також не підлягає.

Керуючись ст. 62 Конституції України, ст.ст. 1, 7, 9, 130 ч. 1, 245, 247, 251, 252, 279, 280, 283-285 КУпАП, суддя, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Справу про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за ч.1 ст.130 КУпАП - закрити на підставі п.1 ст.247 КУпАП у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.

Постанова судді у справах про адміністративне правопорушення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником, а також прокурором у випадках, передбачених частиною п`ятою статті 7 та частиною першою статті 287 цього Кодексу, протягом десяти днів з дня винесення постанови до Запорізького апеляційного суду через Шевченківський районний суд м. Запоріжжя шляхом подання апеляційної скарги.

Апеляційна скарга, подана після закінчення цього строку, повертається апеляційним судом особі, яка її подала, якщо вона не заявляє клопотання про поновлення цього строку, а також якщо у поновленні строку відмовлено.

Суддя Н.С. Звєздова