ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 953/5176/22 Головуючий суддя І інстанції Шаренко С. Л.
Провадження № 33/818/155/23 Суддя доповідач Шабельніков С.К.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2023 року м. Харків

Суддя Харківського апеляційного суду Шабельніков С.К., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову судді Київського районного суду м. Харкова від 16 листопада 2022 року стосовно ОСОБА_1 , -

в с т а н о в и в:

Цією постановою

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянка України, мешканка м. Харкова,

- визнана винною у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 156 КУпАП та на неї, враховуючи вимоги ст. 36 КУпАП, накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 6800 грн. з конфіскацією предметів торгівлі, а саме тютюнових виробів.

Також з ОСОБА_1 стягнуто судовий збір в розмірі 496 грн. 20 коп.

Постановою встановлено, що 31.08.2022 року о 10.00 год. ОСОБА_1 за адресою: м. Харків, вул. Саперна, 32 здійснювала продаж тютюнових виробів без правовстановлюючих документів, що вилучені в неї відповідно до квитанції ЖЕО № 13146, запаковані в зелений пакет обмотаний жовтим скотчем та зареєстровані за № 1683. Крім того, 01.09.2022 року о 10.09 год. ОСОБА_1 за адресою: м. Харків, вул. Саперна, 32 здійснювала продаж тютюнових виробів без правовстановлюючих документів, що вилучені в неї відповідно до квитанції ЖЕО № 13182, запаковані в рожевий пакет та зареєстровані за № 1685. Дії ОСОБА_1 суд кваліфікував як вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 156 КУпАП, тобто порушення правил торгівлі тютюновими виробами.

В своїй апеляційній скарзі ОСОБА_1 просила судову постанову скасувати, а провадження у справі закрити у зв`язку із відсутністю в її діях складу адміністративного правопорушення, посилаючись на порушення працівниками поліції чинного законодавства під складення протоколів, а саме: в протоколах, складених стосовно неї не зазначено, що вона здійснювала торгівлю, а зазначено термін «продавала», що не відповідає диспозиції статті, за якою її притягують до відповідальності; вказує, що працівник поліції не зазначив в протоколах місце складання протоколів; в протоколах працівники поліції не зазначили норму закону, яку вона порушила; посилається, що в протоколах не викладена суть правопорушення за ч.3 ст. 156 КУпАП; вказує, що працівники поліції не зазначили, якими саме тютюновими виробами вона торгувала; зазначає, що працівник поліції у своєму рапорті, який міститься в матеріалах справи зазначив неправдиві відомості, що не відповідають дійсності. Крім того, посилається на те, що матеріали справи не містять будь-яких доказів, що саме вона здійснювала торгівлю тютюновими виробами. Вважає, що немає доказів здійснення систематичності дій, передбачених ч.3 ст. 156 КУпАП. Вказує, що немає свідків правопорушення, а поняті, які зафіксовані у протоколі не є свідками. Вважає, що вона не є суб`єктом правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 156 КУпАП. Посилається на іншу судову практику розгляду справ про адміністративні правопорушення, передбачені ч.3 ст. 156 КУпАП.

Крім того, ОСОБА_1 просила поновити їй пропущений строк апеляційного оскарження постанови судді Київського районного суду м. Харкова від 16 листопада 2022 року, посилаючись на те, що під час розгляду справи судом першої інстанції вона не приймала участі, про час та місце розгляду справи не повідомлялася належним чином, а копію оскаржуваної постанови отримала лише 08.12.2022 року.

Твердження апелянта щодо поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження матеріалами справи не спростовуються, а тому, дотримуючись конституційних гарантій забезпечення кожній особі доступу до правосуддя та права на оскарження судового рішення (ст.129 ч.1 п. 8 Конституції України), строк на подачу апеляційної скарги підлягає поновленню.

За таких обставин, з метою належного дотримання конституційних засад забезпечення доступу до правосуддя та права оскарження судових рішень, - відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 .

В судове засідання в суд апеляційної інстанції ОСОБА_1 не з`явилась, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином.

26 січня 2023 року до канцелярії Харківського апеляційного суду надійшли додаткові пояснення ОСОБА_1 , в яких вона зазначила, що повідомлена про те, що розгляд її апеляційної скарги відбудеться саме 30.01.2023 року, а також зазначила, що «…маю надію, що незважаючи на перевантаження суду моя скарга за моєї відсутності буде законно розглянута по суті…..». Тобто аналізуючи ці пояснення суд апеляційної інстанції дійшов висновку про не бажання ОСОБА_1 приймати участь в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції.

Враховуючи наведене, а також вимоги ст.ст. 268 та 294 КУпАП, суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу ОСОБА_1 без її участі в межах її доводів та вимог, враховуючи відомості, які містяться в матеріалах справи.

Дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно вимог ст.ст. 245, 251, 252, 280 КУпАП, суд повинен повно, всебічно та об`єктивно з`ясувати всі обставини справи, дати належну оцінку зібраним доказам. Зокрема, суд повинен з`ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи є винною особа в його вчиненні.

Як вбачається з матеріалів справи, суд дотримався всіх вказаних вимог закону, встановивши обставини, які мають значення для правильного розгляду справи і вирішення питання винності ОСОБА_1 у скоєнні адміністративних правопорушень, передбачених ч.3 ст. 156 КУпАП.

Під час апеляційного перегляду оскаржуваної постанови встановлено, що апелянтом в скарзі не наведено об`єктивних відомостей, які можуть спростувати висновки суду щодо винуватості ОСОБА_1 у скоєнні правопорушень, передбачених ч.3 ст. 156 КУпАП.

Відповідно до вимог ч.7 ст. 294 КУпАП, апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги.

Визнаючи ОСОБА_1 винною у скоєнні адміністративних правопорушень, передбачених ч.3 ст. 156 КУпАП суд першої інстанції послався на докази, а саме на відомості, які містяться у: протоколах про адміністративні правопорушення, квитанціях про отримання на зберігання речових доказів, письмових пояснення, рапортах.

Відповідно до відомостей, які зафіксовані в протоколі про адміністративне правопорушення серії ВАВ № 381917 від 01.09.2022 (арк. 2) вбачається, що 01.09.2022 о 10:09 год. ОСОБА_1 здійснювала продаж тютюнових виробів без правовстановлюючих документів за адресою: м. Харків, вул. Саперна, 32.

Відповідно до відомостей, які зафіксовані в протоколі про адміністративне правопорушення серії ВАВ № 381916 від 31.08.2022 (арк. 16), вбачається, що 31.08.2022 о 10.00 год. ОСОБА_2 здійснювала продаж тютюнових виробів без правовстановлюваних документів за адресою: АДРЕСА_1 .

З відомостями, які зафіксовані працівником поліції у цих протоколах ОСОБА_1 була ознайомлена, про що свідчить її особистий підпис у цих протоколах. Також про це свідчить і той факт, що копії цих протоколів ОСОБА_1 отримала особисто, про що свідчить її особистий підпис в графі протоколів «…другий примірник протоколу про адміністративне правопорушення отримав..».

Отже, належить взяти до уваги, що незважаючи на незгоду із діями працівників поліції під час складання ними протоколів, ці протоколи складені уповноваженою державою особою і дії службової особи що їх складала, в порядку передбаченому чинним законодавством ОСОБА_1 не оскаржувалися, тобто остання не зверталася до суду із позовом в порядку, визначеному КАС України, не зверталася із скаргою на дії працівників поліції до їх керівництва, а також не зверталась із відповідними заявами до правоохоронних органів у порядку, передбаченому КПК України, хоча мала для цього достатньо часу, що унеможливлює врахування доводів апелянта з приводу незгоди з відомостями протоколів.

Отже, твердження апелянта, щодо неправомірності дій працівників поліції при складанні протоколів про адміністративне правопорушення не відповідають дійсності та є суб`єктивними, оскільки незаконність їх дій не встановлена будь-якими судовим рішенням або висновком компетентного органу.

За таких обставин, відсутні підстави ставити під сумнів відомості, що об`єктивно відображені у протоколах про адміністративні правопорушення, а тому ці відомості заслуговують на увагу.

Крім того, ОСОБА_1 під час складення протоколів стосовно неї скористалася своїм конституційним правом, яке передбачене ст. 63 Конституції України та відмовилась надавати працівникам поліції будь-які пояснення.

Проте в своїй апеляційній скарзі ОСОБА_1 стверджує, що немає доказів її торгівлі тютюновими виробами.

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що у ОСОБА_1 була об`єктивна можливість надати працівникам поліції пояснення, під час складення протоколів, та пояснити, що вона не здійснювала торгівлю тютюновими виробами, або повідомити хто це робив. Проте, вона цього не зробила, а лише скористалась своїм правом, передбаченим ст. 63 Конституції України, що суд розцінює як обраний нею спосіб захисту для уникнення відповідальності.

Крім того, відповідно до письмових пояснень ОСОБА_3 (арк. 9) вбачається, що 31.08.2022 року приблизно о 09.48 год. знаходячись за адресою м. Харків на ринку біля будинку Саперна, 30 у кіоску він купив 4 пачки цигарок марки «Compliment» після чого до нього підійшли співробітники поліції.

Відповідно до розписки (арк. 30), ОСОБА_1 була ознайомлена з матеріалами цієї справи, тобто вона ознайомлена з цими письмовими поясненнями ОСОБА_3 .

Матеріали справи не містять будь-яких заперечень ОСОБА_1 про те, що ОСОБА_3 не було та він не покупав у неї цигарки, а тому суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що письмові пояснення ОСОБА_3 заслуговують на увагу.

Крім того, відповідно до відомостей рапорту інспектора поліції (арк. 20), 31.08.2022 року о 09.48 год. під час несення служби за адресою м. Харків біля будинку Саперна 30 на ринку з кіоску було зафіксовано факт продажу тютюнових виробів, а саме цигарок марки «Compliment» 4 пачки на суму 170 гривень громадянкою ОСОБА_1 .

Враховуючи відсутність будь-яких скарг на дії працівників поліції під час складення протоколу, суд апеляційної інстанції вважає, що відомості зазначені у цьому рапорті заслуговують на увагу.

Поряд з цим, відповідно до відомостей протоколів огляду та вилучення (арк. 3, 17) у ОСОБА_1 були вилучені певні тютюнові вироби та скарг і заяв у процесі оглядів та вилучення не надходило.

Ці протоколи огляду ОСОБА_1 підписала особисто, тобто вона була ознайомлена з їх змістом, а тому враховуючи відсутність скарг на відомості, які зазначені у цих протоколах, суд апеляційної інстанції вважає, що ці відомості заслуговують на увагу.

Отже, аналізуючи письмові пояснення ОСОБА_3 , відомості рапорту працівника поліції, а також відомості протоколу огляду та вилучення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що саме ОСОБА_1 здійснила продаж тютюнових виробів, а тому суд апеляційної інстанції ставиться критично до доводів апелянта про те, що вона не здійснювала продаж тютюнових виробів.

Крім того, аналізуючи положення абз. 12 ч.1 ст. 1 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, та пального», об`єктивно вбачається, що під терміном «торгівля» слід розуміти діяльність по продажу товарів, а тому такі доводи апелянта є необґрунтованими.

Поряд з цим, апелянт стверджує, що матеріали справи не доводять систематичність її дій.

Однак, відповідно до диспозиції ч.3 ст. 156 КУпАП вбачається, що повторність або систематичність не є кваліфікуючою ознакою цього правопорушення, а тому такі доводи є необґрунтованими.

Крім того, апелянт зазначав, що суб`єктами правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 156 КУпАП є фізичні особи-підприємці, а вона такою не є, а тому не є суб`єктом цього правопорушення.

Проте, ст. 156 КУпАП встановлює відповідальність за порушення правил торгівлі пивом, алкогольними, слабоалкогольними напоями, тютюновими виробами, електронними сигаретами та рідинами, що використовуються в електронних сигаретах, пристроями для споживання тютюнових виробів без їх згоряння.

Тобто, аналізуючи положення цієї статті, в тому числі частини третьої, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що законодавцем не визначено спеціального суб`єкту, а тому такі доводи апелянта є необґрунтованими.

Крім того, відповідно до вимог ст. 15 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, та пального», ліцензії на право роздрібної торгівлі, в тому числі, тютюновими виробами, видаються уповноваженими Кабінетом Міністрів України органами виконавчої влади в містах, районах, районах у містах Києві та Севастополі за місцем торгівлі суб`єкта господарювання (у тому числі іноземного суб`єкта господарювання, який діє через своє зареєстроване постійне представництво) терміном на один рік. У додатку до ліцензії на роздрібну торгівлю тютюновими виробами, суб`єктом господарювання (у тому числі іноземним суб`єктом господарювання, який діє через своє зареєстроване постійне представництво) зазначається адреса місця торгівлі і вказуються перелік електронних контрольно-касових апаратів та інформація про них: модель, модифікація, заводський номер, виробник, дата виготовлення, фіскальні номери програмних реєстраторів розрахункових операцій; реєстраційні номери книг обліку розрахункових операцій, які знаходяться у місці торгівлі.

Матеріали справи не містять відомостей про те, що ОСОБА_1 мала ліцензію на продаж тютюнових виробів. Не надала вона таких відомостей і в апеляційній скарзі.

Аналізуючи такі відомості, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що здійснюючи торгівлю тютюновими виробами ОСОБА_1 не мала ліцензії на продаж тютюнових виробів, а отже і не мала права здійснювати відповідну торгівлю у кіоску по АДРЕСА_1 , оскільки, відповідно до вимог вищенаведеного Закону, лише у ліцензії має бути зазначено конкретне місце продажи таких виробів.

Поряд з цим, відповідно до ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року, суди застосовують рішення Європейського суду з прав людини як джерело права. Дотримуючись вимог вищенаведеного закону суд апеляційної інстанції бере до уваги наступну практику Європейського суду з прав людини.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях, зокрема, по справам «Кобець проти України» від 14.02.2008, «Берктай проти Туреччини» від 08.02.2001, «Леванте проти Латвії» від 07.11.2002 неодноразово вказує, що оцінюючи докази, суд застосовує принцип доведення «за відсутності розумних підстав для сумніву», що може бути результатом цілої низки ознак або достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою неспростовних презумпцій.

У рішенні ЄСПЛ від 21 липня 2011 року по справі «Коробов проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що при оцінці доказів Суд, як правило, застосовує критерії доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумцій факту.

Крім того, Європейський суд з прав людини в своєму рішенні «Ісмаїлов проти Росії» від 06 листопада 2008 року зазначив, що згідно з принципом верховенства права однією з підвалин демократичного суспільства, який закріплений в усіх статтях Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, при розгляді справи та призначенні стягнення потрібно досягти справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, щоб під час відповідного втручання був дотриманий принцип законності і воно не було свавільним, тобто стягнення повинне бути пропорційним, воно має відповідати тяжкості скоєного правопорушення, а також його наслідкам.

Також, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, вбачається, що п.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідність брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини (Проніна проти України, № 63566/00, Параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Апеляційний суд дійшов висновку, що визнаючи ОСОБА_1 винною, суд першої інстанції повно, всебічно та об`єктивно дослідив всі наявні в матеріалах справи докази, які походять з офіційних джерел та надав ним належну правову оцінку.

Таким чином, доказів, які спростовувують правильність висновків суду першої інстанції ОСОБА_1 не надано, не містять їх і матеріали справи. Більш того, порушень норм КУпАП під час складання протоколів та в суді першої інстанції, які потягли необхідність скасування постанови суду, апеляційним судом не встановлено.

Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції прийнято обґрунтоване рішення щодо притягнення ОСОБА_1 до відповідальності за ч.3 ст. 156 КУпАП, а посилання апелянта на незаконність та необґрунтованість судової постанови є безпідставними, а тому, апеляційний суд вважає, що постанова суду першої інстанції є законною та обґрунтованою і скасуванню за доводами, викладеними в апеляційній скарзі не підлягає.

Керуючись ст. 294 КУпАП, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову судді Київського районного суду м. Харкова від 16 листопада 2022 року щодо притягнення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до адміністративної відповідальності за ч.3 ст. 156 КУпАП залишити без змін.

Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя С.К. Шабельніков