Справа № 308/1793/19
Закарпатський апеляційний суд
П О С Т А Н О В А
І м е н е м У к р а ї н и
01.02.2023 м. Ужгород
Закарпатський апеляційний суд в особі судді Стана І. В., за участі захисника особи, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , адвокатки Полянчук С.О., та прокурорки Закарпатської обласної прокуратури Вакули Ю.В., розглянувши апеляційну скаргу, яку подала ОСОБА_1 ,
в с т а н о в и в :
Постановою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 10.05.2019
ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка с. Луг Рахівського району Закарпатської області, мешканка АДРЕСА_1 , громадянка України, працююча головним спеціалістом відділу бухгалтерського обліку, економіки, фінансів та звітності Закарпатського обласного управління лісового та мисливського господарства (далі ОУЛМГ),
визнана винуватою у вчиненні передбаченого ч. 2 ст. 172-6 КУпАП адміністративного правопорушення та накладено на неї адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 340 (триста сорок) гривень.
На підставі ч. 3 ст. 38, п. 7 ч. 1 ст. 247 КУпАП провадження в справі щодо ОСОБА_1 закрито у зв`язку із закінченням строку накладення адміністративного стягнення.
Постановлено стягнути із ОСОБА_1 на користь Державної судової адміністрації судовий збір у розмірі 384 (триста вісімдесят чотири) гривні 20 копійок.
Відповідно до постанови, ОСОБА_1 визнана винною у тому, що обіймаючи посаду головного спеціаліста відділу бухгалтерського обліку, економіки, фінансів та звітності Закарпатського ОУЛМГ, на порушення вимог ч. 2 ст. 52 Закону України «Про запобігання корупції» (далі Закону) без поважних причин не повідомила Національне агентство з питань запобігання корупції (далі НАЗК) про суттєві зміни у своєму майновому стані: про набуття на підставі договору дарування права власності на квартиру, оціночною вартістю 1314930 грн, чим вчинила передбачене ч. 2 ст. 172-6 КУпАП адміністративне правопорушення.
Не погоджуючись із судовим рішення ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить постанову скасувати, а провадження у справі закрити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП за відсутністю в її діях складу передбаченого ч. 2 ст. 172-6 КУпАП адміністративного правопорушення. В обгрунтування апеляційних вимог зазначає, що: Законом не передбачено подання повідомлення про суттєві зміни у мановому стані субєкта декларування у разі отримання подарунка, грошова оцінка якого не проводилась і вартість його не відома; на момент набуття права власності на квартиру (13.03.2017), вартість її визначена не була, а вартість, вказана у декларації за 2018 рік - 1314930 грн є оріентовною та визначена на підставі даних рієлтора, отриманих у березні 2018 року з метою відображення вартості у декларації; у її діях відсутний умисел; суддя не встановив до якої категорії суб`єктів декларування вона віднесена; виправивши самостійно протокол, суддя перебрав на себе функцію обвинувача, що є недопустимим; протокол про адміністративне правопорушення є недопустимим доказом, оскільки складений неуповноваженими особами з порушенням встановленої Законом процедури. Визнання її винуватою у постанові про закриття провадження в справі ОСОБА_1 вважає неправильним, оскільки цим порушено її право на справедливий суд.
Заслухавши пояснення захисниці особи, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , адвокатки Полянчук С. О., яка підтримала апеляційну скаргу; думку прокурорки Вакули Ю. В., яка заперечила щодо задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи про адміністративне правопорушення, дослідивши зібрані у справі докази, апеляційний суд доходить висновку про те, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково.
При оцінці доводів апелянтки апеляційний суд бере до уваги приписи таких нормативно-правових актів.
Так, відповідно до ст. 294 КУпАП апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги, але не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Згідно з положеннями ст. 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності із законом.
Відповідно до ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням визнається протиправна, винна дія чи бездіяльність, за яку законом передбачена адміністративна відповідальність.
Згідно з вимогами ст. 245 КУпАП, завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності із законом.
Положеннями ст. 280 КУпАП регламентовано, що суд, при розгляді справи про адміністративне правопорушення, крім іншого, зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Відповідно до вимог ст. ст. 251, 252 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, свідків, а також іншими документами.
Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги про відсутність у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 172-6 КУпАП, з огляду на таке.
Так, матеріалами справи підтверджено, що власне сторонами у справі не заперечується, що ОСОБА_1 , відповідно до підпункту «и» п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про запобігання корупції», є суб`єктом, на якого поширюється дія цього Закону.
Пунктом 9 частини 1 статті 8 Закону України «Про державну службу» передбачено, що державні службовці зобов`язані додержуватися вимог законодавства у сфері запобігання і протидії корупції.
Згідно з ч. 2 ст. 52 Закону України «Про запобігання корупції» у разі суттєвої зміни у майновому стані суб`єкта декларування, а саме отримання ним доходу, придбання майна на суму, яка перевищує 50 прожиткових мінімумів на одну працездатну особу, встановлених на 1 січня відповідного року, зазначений суб`єкт у десятиденний строк з моменту отримання доходу або придбання майна зобов`язаний письмово повідомити про це НАЗК. Вказана інформація вноситься до Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування (далі Реєстр) та оприлюднюється на офіційному веб-сайті НАЗК.
Зазначене електронне повідомлення подається шляхом заповнення відповідної електронної форми на веб-сайті Реєстру відповідно до технічних вимог до форми. Згідно з пунктом 2 розділу II зазначеного вище Порядку, повідомлення про суттєві зміни у майновому стані суб`єкта декларування подається через мережу Інтернет з використанням програмних засобів Реєстру у власному персональному електронному кабінеті суб`єкта декларування після реєстрації в Реєстрі.
Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» визначено розмір прожиткового мінімуму на одну працездатну особу на 01 січня 2017 року 1600 гривень.
Встановлено, що 13.03.2017, на підставі договору дарування від власного батька, ОСОБА_1 набула право власності на квартиру в місті Ужгороді по оціночній вартості 1314930 грн (вказана вартість квартири зазначена самою ОСОБА_1 при заповненні щорічної декларації за 2017 рік).
Таким чином, 13.03.2017 ОСОБА_1 отримала дохід у якості нерухомого майна вартістю 131 4930 грн, що становить 821 прожиткових мінімумів, встановлених на 01.01.2017, що потребує здійснення додаткових заходів фінансового контролю, передбачених ч. 2 ст. 52 Закону.
Тобто, ОСОБА_1 , будучи суб`єктом декларування, в якої через набуття майна вартістю 1314930 грн виникли суттєві зміни в майновому стані, у порушення ст. 52 Закону України «Про запобігання корупції» не повідомила у період з 13.03.2017 до 23.03.2017 НАЗК про вказані (суттєві) зміни у майновому стані.
Тому, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції і вважає, що відповідно до вимог ч. 1 ст. 45 Закону України «Про запобігання корупції», ОСОБА_1 , будучи суб`єктом декларування, зобов`язана була повідомити НАЗК про суттєві зміни у своєму майновому стані: про набуття на підставі договору дарування права власності на квартиру, оціночною вартістю 131 4930 грн, однак, цього не зробила, чим вчинила адміністративне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 172-6 КУпАП.
Разом з тим, як судом першої інстанції, так і апеляційним судом не встановлено об`єктивних причин щодо не повідомлення ОСОБА_1 про суттєві зміни у майновому стані, подання та оприлюднення на офіційному веб-сайті Національного агентства з питань запобігання корупції.
У зв`язку з наведеним, апеляційний суд вважає, що в діях ОСОБА_1 наявний склад передбаченого ч. 2 ст. 172-6 КУпАП адміністративного корупційного правопорушення, що підтверджується зібраними у справі доказами, зокрема: протоколом про вчинення адміністративного правопорушення, пов`язаного з корупцією № 78 від 14 лютого 2019 року, який складено уповноваженою особою, і який відповідає вимогам ст. 256 КУпАП та яким зафіксовано обставини вчинення правопорушення; поясненнями ОСОБА_1 , у яких вона вказала, що повідомлення про суттєві зміни у своєму майновому стані вона не подала тому, що не знала про цю вимогу Закону, при цьому зазначивши, що внесла відомості про відповідний об`єкт нерухомості до річної декларації за 2017 рік (а. с. 15, 16); рапортом прокурора відділу організації діяльності у сфері запобігання та протидії корупції управління представництва інтересів держави у суді ОСОБА_3 (а. с. 9); даними витягів з Єдиного державного реєстру декларацій з відомостями щодо ОСОБА_1 (а. с. 20 -28).
Доводи апеляційної скарги про те, що законом не передбачено подання повідомлення про суттєві зміни у майновому стані суб`єкта декларування у разі отримання подарунка, грошова оцінка якого не проводилась і вартість його не відома, при цьому, на момент набуття права власності на квартиру (13.03.2017), вартість її визначена не була, а вартість, вказана у декларації за 2018 рік - 1314930 грн є орієнтовною та визначена на підставі даних ріелтора, отриманих у березні 2018 року з метою відображення вартості у декларації, - апеляційний суд відхиляє як такі, що не спростовують факту неповідомлення ОСОБА_1 . НАЗК про суттєві зміни у своєму майновому стані: про набуття, на підставі договору дарування, права власності на квартиру, оціночною вартістю 1314930 грн, та, відповідно, наявності в діях ОСОБА_1 складу передбаченого ч. 2 ст. 172-6 КУпАП адміністративного корупційного правопорушення, а також не впливають на висновки суду першої інстанції у цій частині. Відхиляючи вказані доводи, апеляційний суд погоджується з висновками місцевого про те, що згідно з приміткою до ст. 172-6 КУпАП, суб`єктом правопорушень у цій статті є особи, які відповідно до частини першої статті 45 Закону України «Про запобігання корупції» зобов`язані подавати декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування.
Так, у суді першої інстанції встановлено, відтак апеляційним судом перевірено та констатовано, що ОСОБА_1 є суб`єктом відповідальності за правопорушення, пов`язані з корупцією, а тому на неї поширюються вимоги ч. 2 ст. 52 Закону України «Про запобігання корупції».
У декларації вказується вартість об`єктів нерухомості. За загальним правилом, інформація про вартість відповідного майна зазначається на дату набуття права власності на нього (як вказано в документі, на підставі якого було набуто право власності) у грошовій одиниці України або на дату набуття майна у володіння чи користування, якщо не йдеться про власність.
Якщо із правовстановлюючих документів встановити вартість майна у грошовій одиниці України неможливо (зокрема, якщо вартість вказана в українських карбованцях, купонах), а оцінка такого майна не проводилася чи її результати невідомі суб`єкту декларування, при заповненні відповідного поля декларації про вартість майна слід зазначити «не відомо», відповідно до пункту 24 Роз`яснення щодо застосування окремих положень Закону України «Про запобігання корупції» стосовно заходів фінансового контролю.
Це стосується і поля декларації про вартість майна за останньою грошовою оцінкою якщо така оцінка не проводилася чи її результати невідомі декларанту, при заповненні відповідного поля слід обрати помітку «не відомо».
Враховуючи вищевказане, апеляційний суд погоджується з висновками місцевого суду про те, що ОСОБА_1 повинна була зазначити при заповненні відповідного поля декларації вартість майна. Оскільки вартість квартири АДРЕСА_2 , вона не знала, у відповідному полі їй слід було зазначити «не відомо», натомість ОСОБА_1 взагалі не подала декларацію про суттєві зміни у майновому стані.
При оцінці тверджень апелянтки про те, що у її діях відсутній умисел, апеляційний суд звертає увагу на таке.
Кодекс України про адміністративне правопорушення визначає, що адміністративне правопорушення за своїми суб`єктивними властивостями - діяння чи бездіяльність, вчинені з певною ціллю і з певних мотивів. Ці органічно зв`язані між собою, взаємозалежні форми психічної активності створюють зміст суб`єктивної сторони правопорушення. Вина є психічним ставленням особи в формі умислу або необережності до своїх дій і їх наслідків. Вина - це обов`язкова умова адміністративної відповідальності.
Умисел - це відношення пізнавальної можливості і волі суб`єкта до вчиненого ним діяння. Його обов`язкові елементи, це повне усвідомлення протиправності скоєного діяння в його юридичних і соціально-побутових особливостях, передбачення антигромадських результатів свого діяння (бездіяльності), бажання або усвідомлене допущення настання вказаних наслідків. Відсутність умислу і необережності засвідчують про випадок - такому збігу життєвих обставин, при яких особа не усвідомлювала і не могла усвідомлювати властивостей вчиненого або не передбачала і не могла передбачати наслідків вчиненого діяння. Випадок і вина - це категорії взаємовиключні, а тому вчинення діяння або бездіяльності випадково не є умовою адміністративної відповідальності.
Суб`єктивну сторону адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 172-6 КУпАП, характеризував ВССУ в своєму листі від 22.05.2017 № 223-943/0/4-17 наявністю вини у формі прямого чи непрямого умислу, під яким стаття 10 КУпАП розуміє вчинення адміністративного правопорушення, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків.
З матеріалів справи та позиції сторони захисту вбачається, що ОСОБА_1 , яка є суб`єктом декларування, достовірно було відомо про свій обов`язок повідомити НАЗК про суттєві зміни у майновому стані. Проте, як убачається з матеріалів справи, зокрема наявними доказами підтверджено, що ОСОБА_1 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своєї бездіяльності не подала декларацію та не повідомила НАЗК про суттєві зміни у своєму майновому стані зокрема про набуття нею на підставі договору дарування права власності на квартиру, оціночною вартістю 131 4930 грн, тобто свідомо не вчинила дій, направлених на виконання вимог Закону України «Про запобігання корупції».
При цьому, матеріали справи не містять та стороною захисту не надано апеляційному суду будь-яких доказів, які б свідчили про існування дійсних об`єктивних непереборних для ОСОБА_4 причин, які унеможливлювали чи перешкоджали поданню декларації про зміни у майновому стані особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, у визначені законом строки, у зв`язку з чим доводи апеляційної скарги щодо відсутності в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, апеляційний суд визнає безпідставними.
Крім того, апеляційний суд не бере до уваги доводи апелянтки про те, що протокол про адміністративне правопорушення є недопустимим доказом у справі, оскільки складений не уповноваженими особами з порушенням встановленої Законом процедури. Апеляційний суд вказані твердження відхиляє з огляду на те, що у відповідності до ст. 255 КУпАП, посадові особи Національної поліції України наділені повноваженнями складати протоколи про адміністративні корупційні правопорушення. Відповідно до Закону України «Про запобігання корупції», до спеціально уповноважених суб`єктів у сфері протидії корупції належать органи Національної поліції. Згідно з розділами 3,4 Положення про Департамент захисту економіки Національної поліції України від 07.11.2015 №81, саме вказаний структурний підрозділ мав повноваження на складання протоколів про адміністративні правопорушення, пов`язані з корупцією.
Такими, що жодним чином не впливають на законність та правильність висновків місцевого суду є твердження ОСОБА_1 про те, що місцевий суд не встановив до якої категорії суб`єктів декларування вона віднесена, при цьому, виправивши самостійно протокол про адміністративне правопорушення, суддя перебрав на себе функцію обвинувачення, що є недопустимим.
Відхиляючи вказані доводи, апеляційний суд бере до уваги те, що суд першої інстанції правильно встановив, що при складанні протоколу було допущено помилку, про яку зазначив і прокурор у судовому засіданні, оскільки ОСОБА_1 є суб`єктом відповідальності за правопорушення пов`язані з корупцією за п. «и» пункту 1 частини 1 статті 3 Закону України «Про запобігання корупції». Разом з тим, апеляційний суд вважає, що позаяк вказана помилка при зазначені пункту закону була фактично усунута в судовому засіданні, тому місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку, що така жодним чином не може і не могла вплинути на правильність кваліфікації дій ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 176-2 КУпАП.
Водночас, відповідно до ст. 8 КУпАП особа, яка вчинила адміністративне правопорушення, підлягає відповідальності на підставі закону, що діє під час і за місцем вчинення правопорушення. Закони, які пом`якшують або скасовують відповідальність за адміністративні правопорушення, мають зворотну силу, тобто поширюються і на правопорушення, вчинені до видання цих законів. Провадження в справах про адміністративні правопорушення ведеться на підставі закону, що діє під час і за місцем розгляду справи про адміністративне правопорушення.
Рішенням Конституційного Суду України (далі КСУ) № 13-р/2020 від 27 жовтня 2020 року визнані такими, що не відповідають Конституції України (неконституційними) пункти 6, 8 частини першої статті 11, пункти 1, 2, 6101, 12, 121 частини першої, частини другої п`ятої статті 12, частини другої статті 13, частини другої статті 131, статтю 35, абзаци другий, третій частини першої статті 47, статті 4851, частини другу, третю статті 52, статтю 65 Закону України «Про запобігання корупції» від 14 жовтня 2014 року № 1700VII зі змінами.

У статті 65 Закону України «Про запобігання корупції» ідеться про види відповідальності за корупційні або пов`язані з корупцією правопорушення.

У своєму рішенні Конституційний Суд України дійшов висновку про неконституційність окремих положень Закону № 1700, що стосуються повноважень Національного агентства з питань запобігання корупції в частині контрольних функцій (контролю) виконавчої влади, а саме: повноважень та прав Національного агентства з питань запобігання корупції, уповноважених осіб та уповноважених підрозділів з питань запобігання та виявлення корупції, особливостей врегулювання конфлікту інтересів, що виник у діяльності окремих категорій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, обліку та оприлюднення декларацій, контролю та перевірки декларацій, встановлення своєчасності подання декларацій, повної перевірки декларацій, моніторингу способу життя суб`єктів декларування, додаткових заходів здійснення фінансового контролю, відповідальності за корупційні або пов`язані з корупцією правопорушення».

Закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності. Закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення (частини 1 та 2 статті 152 Конституції України, ст. 91 Закону України «Про Конституційний Суд України).

Відповідно до ст. 151-2 Конституції України рішення та висновки, ухвалені Конституційним Судом України, є обов`язковими, остаточними і не можуть бути оскаржені.

Позиції Конституційного Суду України слід розглядати, як загальнообов`язкові правові висновки внаслідок тлумачення ним Конституції України та/або положень законів, інших нормативних актів у межах його компетенції, що мають загальний характер, усувають конституційно-правову невизначеність, слугують підставою для прийняття остаточного рішення, викладені у його акті, які діють на усій території України та є обов`язковими для виконання усіма суб`єктами права.

Згідно зі ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Як зазначив Конституційний Суд України в Рішенні від 14.12.2000 року № 15-рп/2000 «…додаткове визначення у рішеннях Конституційного Суду України порядку їх виконання не скасовує і не підміняє загальної обов`язковості їх виконання. Незалежно від того, наявні чи відсутні в рішеннях, висновках Конституційного Суду України приписи щодо порядку їх виконання, відповідні закони, інші правові акти або їх окремі положення, визнані цими рішеннями неконституційними, не підлягають застосуванню як такі, що втратили чинність з дня ухвалення Конституційними Судом України рішення про їх неконституційність».

Отже, підставою для втрати чинності законом у цілому або його окремими положеннями є, зокрема, визнання закону, його окремих положень такими, що втратили чинність, єдиним органом законодавчої влади Верховною Радою України, або визнання їх такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), єдиним органом конституційної юрисдикції в Україні Конституційним Судом України. Як у першому, так і у другому випадку наслідком є фактична втрата нормою чинності.

У Рішенні від 19.04.2000 № 6-рп/2000 Конституційний суд України зазначив, що «згідно з частиною другою статті 58 Конституції України ніхто не може відповідати за діяння, які на час їх вчинення не визнавалися законом як правопорушення», «кримінально-правова норма має зворотну дію в часі в тій її частині, в якій вона пом`якшує або скасовує відповідальність особи. Це стосується випадків, коли в диспозиції норми зменшено коло предметів посягання; виключено із складу злочину якісь альтернативні суспільно-небезпечні наслідки; обмежено відповідальність особи шляхом конкретизації в бік звуження способу вчинення злочину; звужено зміст кваліфікуючих ознак тощо» (абзац третій пункту 2, абзац четвертий пункту 3 мотивувальної частини).

Розуміння наслідків втрати чинності окремих положень Закону № 1700, що стосуються повноважень Національного агентства з питань запобігання корупції в частині контрольних функцій (контролю) виконавчої влади, а саме: повноважень та прав Національного агентства з питань запобігання корупції, уповноважених осіб та уповноважених підрозділів з питань запобігання та виявлення корупції, особливостей врегулювання конфлікту інтересів, що виник у діяльності окремих категорій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, обліку та оприлюднення декларацій, контролю та перевірки декларацій, встановлення своєчасності подання декларацій, повної перевірки декларацій, моніторингу способу життя суб`єктів декларування, додаткових заходів здійснення фінансового контролю, відповідальності за корупційні або пов`язані з корупцією правопорушення, які Конституційний Суд України визнав неконституційними, за переконанням суду пов`язане з принципом дії в часі закону та інших нормативно-правових актів, що закладений у положеннях статті 58 Конституції України, у зв`язку з тим, що фактично скасовують відповідальність ОСОБА_1 , що має тлумачитись на її користь.

Відповідно до п. 6 ст. 247 КУпАП провадження у справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю у зв`язку зі скасуванням акта, який встановлює відповідальність.

Визнання рішенням Конституційного суду України від 27.10.2020 неконституційними та такими, що втратили чинність з дня ухвалення рішення, пунктів 6, 8 частини першої статті 11, пункти 1, 2, 6101, 12, 121 частини першої, частини другої -

п`ятої статті 12, частини другої статті 13, частини другої статті 131, статтю 35, абзаци другий, третій частини першої статті 47, статті 4851, частини другу, третю статті 52, статтю 65 Закону України «Про запобігання корупції» від 14 жовтня 2014 року № 1700VII зі змінами, - є підставою для скасування судового рішення із зазначених підстав.

Тому, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, постанова суду першої інстанції скасуванню, а провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ознаками правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 172-6 КУпАП, - закриттю на підставі п. 6 ч. 1 ст. 247 КУпАП.

Керуючись ст. 294 КУпАП, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу, яку подала ОСОБА_1 , задовольнити частково.

Постанову судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 10.05.2019 про притягнення до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 172-6 КУпАП ОСОБА_1 скасувати, а провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ознаками правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 172-6 КУпАП закрити на підставі п. 6 ч. 1 ст. 247 КУпАП.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Іван СТАН