Справа № 366/1547/22
Провадження №3/366/8/23
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 січня 2023 року смт Іванків

Суддя Іванківського районного суду Київської області Гончарук О.П., розглянувши в закритому судовому засіданні справу про адміністративне правопорушення, яка надійшла від відділення поліції № 1 Вишгородського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Київській області (смт. Іванків) про притягнення до адміністративної відповідальності

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, військовослужбовця 51 батальйону військової частини НОМЕР_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення,

В С Т А Н О В И В:

27.09.2022 року до Іванківського районного суду Київської області надійшли матеріали зазначеної справи про адміністративне правопорушення.

Згідно даних протоколу про адміністративне правопорушення серії ДПР 18 № 183514 від 26.09.2022 року, по суті правопорушення зазначено наступне:
25.09.2022 року о 23 год. 36 хв. в смт. Іванків по вул.. Київській, водій ОСОБА_1 керував автомобілем Great Wall, д.н.з. НОМЕР_2 з явними ознаками алкогольного сп`яніння, а саме: запах алкоголю з порожнини рота, нечітка мова. На законну вимогу поліцейського пройти освідчення на стан алкогольного сп`яніння за допомогою приладу «Drager» чи в лікарняному закладі водій відмовився, чим порушив вимоги п. 2.5 Правил дорожнього руху, за що відповідальність передбачена ч. 1 ст. 130 КУпАП.

21.12.2022 року від ОСОБА_1 надійшла заява про ознайомлення з матеріалами справи, у якій він зазначив, що прибути до суду не зможе, оскільки знаходиться на виконанні службових обов`язків в районі активних бойових дій та просив всі документи по справі направити йому на зазначену в заяві електронну адресу, що і було зроблено.

28.12.2022 року від ОСОБА_1 до суду надійшло заперечення на протокол про адміністративне правопорушення.

У цьому запереченні ОСОБА_1 зазначив, що працівники поліції запропонували йому пройти огляд на ста алкогольного сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу, на що він відмовився та просив щоб його направили до лікарні. У відповідь на це поліцейські сказали йому, що «ніхто не буде тебе везти в лікарню». ОСОБА_1 просив викликати ВСП, оскільки він є військовослужбовцем та факт вживання алкоголю фіксують працівники ВСП. По прибуттю ВСП відносно ОСОБА_1 працівниками ВСП протокол не складався та ним не проходилось освідчення на стан вживання алкоголю, оскільки, як зазначає ОСОБА_1 у запереченні, він не мав ознак алкогольного сп`яніння.

Слід зазначити, що у запереченні ОСОБА_1 просив не позбавляти його права керування транспортними засобами у разі визнання його винним у вчиненні адміністративного правопорушення, оскільки він виконує обов`язки за кермом автомобіля, а саме здійснює виїзди саперних груп до розмінування і у разі позбавлення його права керування, він буде обмежений у виконанні своїх обов`язків.

До заперечення ОСОБА_1 долучив відфотографовані письмові пояснення ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3 , 05.03.2022 року (саме 2022 рік народження зазначений у письмових поясненнях ОСОБА_3 , що суддя розцінює як явну описку).

Письмові пояснення свідка ОСОБА_2 по суті справи зводяться до того, що 26.09.2022 року свідок знаходився в готелі смт. Іванків та тоді, коли зупинили ОСОБА_1 , свідок вигулював собаку і чув як працівники поліції кричали на водія та спонукали його до того, щоб він нічого не говорив про проходження огляду в лікарні, оскільки його ( ОСОБА_1 ) туди ніхто везти не буде. Свідок зазначає, що поліцейські пропонували лише «продути» в трубку або вони складають протокол. Згодом на місце події приїхали військові, які нічого не писали та поїхали, при цьому не складали відносно ОСОБА_1 ніяких протоколів. На переконання свідка водій ОСОБА_1 був тверезий, він попросив у свідка телефон, щоб останній надати до суду пояснення про відомі йому обставини.

Письмові пояснення свідка ОСОБА_3 по суті справи (в контексті розгляду справи за ч. 1 ст. 130 КУпАП) є аналогічними тим, які у своєму поясненні навів свідок ОСОБА_2 .

Такі письмові заперечення від ОСОБА_1 з поясненнями свідків надходили до суду повторно 10.01.2023 року та 17.01.2023 року.

У запереченні ОСОБА_1 пояснив, що прибути у судове засідання не зможе з наведених вище підстав та просив врахувати при розгляді справи як саме заперечення, так і долучені до нього пояснення свідків.

Судове засідання з розгляду справи призначене на 17.01.2023 року.

Згідно приписів ч. 1 ст. 268 КУпАП справа про адміністративне правопорушення розглядається в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. Під час відсутності цієї особи справу може бути розглянуто лише у випадках, коли є дані про своєчасне її сповіщення про місце і час розгляду справи і якщо від неї не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи

Також, відповідно до ч. 2 ст. 268 КУпАП, при розгляді справ про адміністративне правопорушення, передбачене ст. 130 КУпАП, участь особи, яка притягається до адміністративної відповідальності не є обов`язковою.

З огляду на зазначене, суддя приймає рішення про розгляд справи без участі особи, яка притягається до адміністративної відповідальності.

Дослідивши матеріали справи про адміністративне правопорушення, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю, суддя приходить до наступних висновків.

Як роз`яснено у п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 23.12.2005 № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» зміст постанови має відповідати вимогам, передбаченим ст. ст.283, 284 КУпАП. В ній, зокрема, необхідно навести докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення, та зазначити мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів.

Як зазначено у ст. 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. При цьому, провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законів.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 КУпАП особа, яка вчинила адміністративне правопорушення, підлягає відповідальності на підставі закону, що діє під час і за місцем вчинення правопорушення.
Відповідно до ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
Згідно ст. 245 КУпАП завданням провадження у справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян в дусі додержання законів, зміцнення законності.

Відповідно до ст. 280 КУпАП при розгляді справи про адміністративне правопорушення має бути з`ясовано, чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення у справі.

Статтею 14 Закону України «Про дорожній рух» зазначено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримуватися вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху

Згідно п. 1.1 розділу 1 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою КМУ від 10.10.2006 року № 1306 (далі ПДР України), ці Правила відповідно до Закону України "Про дорожній рух" встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України. Інші нормативні акти, що стосуються особливостей дорожнього руху (перевезення спеціальних вантажів, експлуатація транспортних засобів окремих видів, рух на закритій території тощо), повинні ґрунтуватися на вимогах цих Правил.

Пунктом 1.3 ПДР України зазначено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил

Відповідно до п.1.10 розділу 1 ПДР України водій - особа, яка керує транспортним засобом і має посвідчення водія (посвідчення тракториста-машиніста, тимчасовий дозвіл на право керування транспортним засобом, тимчасовий талон на право керування транспортним засобом) відповідної категорії. Водієм також є особа, яка навчає керуванню транспортним засобом, перебуваючи безпосередньо в транспортному засобі.

Згідно п. 2.5 ПДР України, водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Відповідальність за ч. 1 ст. 130 КУпАП настає у разі керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також передача керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, а так само відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Питання, пов`язані із проведенням огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції регламентовані у ст. 266 КУпАП, Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженої наказом МВС/МОЗ від 09.11.2015 року № 1452/735 (далі Інструкція № 1452/735), а також Порядку направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, і проведення такого огляду, затвердженого постановою КМУ від 17.12.2008 року № 1103 (далі Порядок № 1103).

Згідно ч. 2 ст. 266 КУпАП огляд особи, яка керувала транспортним засобом, морським, річковим, малим, спортивним судном або водним мотоциклом, на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, проводиться поліцейським з використанням спеціальних технічних засобів. Під час проведення огляду осіб поліцейський застосовує технічні засоби відеозапису, а в разі неможливості застосування таких засобів огляд проводиться у присутності двох свідків. Матеріали відеозапису обов`язково долучаються до протоколу про адміністративне правопорушення.

Відповідно до п. 2 Порядку № 1103, огляду підлягають водії транспортних засобів, щодо яких у поліцейського є підстави вважати, що вони перебувають у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції (далі - стан сп`яніння), згідно з ознаками такого стану, установленими МОЗ і МВС.

Згідно п. 2, 3 розділу І Інструкції № 1452/735, огляду на стан сп`яніння підлягають водії транспортних засобів, щодо яких у поліцейського уповноваженого підрозділу Національної поліції України (далі поліцейський) є підстави вважати, що вони перебувають у стані сп`яніння згідно з ознаками такого стану. Ознаками алкогольного сп`яніння є: запах алкоголю з порожнини рота; порушення координації рухів; порушення мови; виражене тремтіння пальців рук; різка зміна забарвлення шкірного покриву обличчя; поведінка, що не відповідає обстановці.

Відповідно до ч. 6 розділу І Інструкції № 1452/735, огляд на стан сп`яніння проводиться:

поліцейським на місці зупинки транспортного засобу з використанням спеціальних технічних засобів, дозволених до застосування МОЗ та Держспоживстандартом (далі спеціальні технічні засоби);

лікарем закладу охорони здоров`я (у сільській місцевості за відсутності лікаря фельдшером фельдшерсько-акушерського пункту, який пройшов спеціальну підготовку).

Аналіз наведеного положення Інструкції містить можливість альтернативності огляду водія на стан сп`яніння і не визначає імперативність чи послідовність такого огляду, як наприклад, положення п.8 цієї Інструкції, що лише у випадку ДТП регламентує обов`язковість проведення огляду на стан сп`яніння лише у закладі охорони здоров`я.

Відповідно до п. 7 розділу ІІ Інструкції № 1452/735 установлення стану алкогольного сп`яніння здійснюється на підставі огляду, який проводиться згідно з вимогами цієї Інструкції поліцейським з використанням спеціальних технічних засобів, показники яких після проведення тесту мають цифровий показник більше 0,2 проміле алкоголю в крові.

Відповідно до ч. 7 розділу І Інструкції № 1452/735 у разі відмови водія транспортного засобу від проходження огляду на стан сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу або його незгоди з результатами огляду, проведеного поліцейським, такий огляд проводиться в найближчому закладі охорони здоров`я, якому надано право на його проведення відповідно до статті 266 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

У разі відмови водія транспортного засобу від проведення огляду в закладі охорони здоров`я поліцейський в присутності двох свідків (а з урахуванням змін до ст. 266 КУпАП із застосуванням технічного засобу відеозапису) складає протокол про адміністративне правопорушення, у якому зазначає ознаки сп`яніння і дії водія щодо ухилення від огляду (п. 8 Порядку № 1103).

Аналогічне положення також визначено п.п. 1 та 6 розділу IX Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України 07.11.2015 року № 1395.

Наведене дає підстави стверджувати те, що у ході провадження у справі про адміністративне правопорушення, передбачене частиною першою ст. 130 КУпАП, яке проявилось у відмові від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння підлягає доведенню факт керування особою транспортним засобом, наявність ознак алкогольного сп`яніння, пропозиція/вимога пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння оформлена відповідним направленням, та факт відмови водія від проходження зазначеного огляду.

Відмова особи від проходження огляду на стан сп`яніння повинна бути чіткою, зрозумілою, такою, яка не викликає сумнівів чи неоднозначного її тлумачення, та яка не залежить від будь-яких зовнішніх факторів, у тому числі і дій чи намірів інших осіб.

Аналогічні правові позиції неодноразово наводились у постановах апеляційних судів у справах про адміністративні правопорушення, передбачені ст. 130 КУпАП.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» передбачено, що судам слід ураховувати, що відповідальність за ст. 130 КУпАП несуть особи, які керують транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції. Стан сп`яніння встановлюють шляхом огляду правопорушника, який проводять згідно з Інструкцією про порядок направлення громадян для огляду на стан сп`яніння в заклади охорони здоров`я та проведення огляду з використанням технічних засобів. Якщо водій ухилявся від огляду, то відповідні його дії та ознаки сп`яніння необхідно зафіксувати в протоколі про адміністративне правопорушення, складеному у присутності двох свідків ((а з урахуванням змін до ст. 266 КУпАП із застосуванням технічного засобу відеозапису), що є підставою для притягнення порушника до адміністративної відповідальності.

Відомості, які наведені у запереченні ОСОБА_1 та наданих до суду письмових поясненнях свідків ОСОБА_2 та ОСОБА_3 суддя не приймає до уваги, оскільки вони у повній мірі не відповідають фактичним обставинам справи, з огляду на наступне.

До протоколу про адміністративне правопорушення у встановленому законом порядку (у відповідності ст. 266 КУпАП, Закону України «Про Національну поліцію» та Інструкції із застосування органами та підрозділами поліції технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, затвердженої наказом МВС України від 18.12.2018 року № 1026) долучено оптичний диск з 10 фалами відеозапису подій, за яких відносно ОСОБА_1 складено протокол про адміністративне правопорушення.

Ці файли відеозапису дослідженні в судовому засіданні та суддею встановлено, що поліцейські зупинили автомобіль марки Great Wall, з д.н.з. НОМЕР_2 , за кермом якого знаходився ОСОБА_1 . Увесь процес спілкування поліцейських від моменту зупинки автомобіля та до складання протоколу про адміністративне правопорушення фіксувався за допомогою технічного засобу відеозапису. Про те, що ведеться безперервний відеозапис поліцейські повідомили ОСОБА_1 , при цьому роз`яснили на підставі яких нормативних документів ведеться така відеофіксація.

В ході спілкування з ОСОБА_1 поліцейський пояснив останньому, що у нього є ознака алкогольного сп`яніння як запах алкоголю з порожнини рота (а не те, що він перебуває у стані алкогольного сп`яніння, як про це зазначено у запереченні та письмових поясненнях свідків), після чого, поліцейський неодноразово пропонував ОСОБА_1 пройти огляд на стан сп`яніння або на місці зупинки автомобіля із застосуванням приладу «Драгер» або у місцевому закладі охорони здоров`я.

Відомостей стосовно того, що поліцейські говорили ОСОБА_1 про те, що його ніхто не буде везти до лікарні, матеріали відеозапису взагалі не містять.

ОСОБА_1 на неодноразові вимоги пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння говорив, що хоче пройти такий огляд у лікарні. Поліцейський у свою чергу пропонував його туди доставити, однак, ОСОБА_1 кожного разу просив поліцейського почекати приїзду спочатку працівників військової служби правопорядку, а після їх приїзду, почекати заступника командира батальйону.

Питання, пов`язані із проведенням огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції регламентовані у ст. 266 КУпАП, Інструкція № 1452/735, а також Порядку № 1103. Ці положення не містять вимог до того, що водій, який є військовослужбовцем, повинен проходити зазначені огляди у присутності працівників ВСП чи свого вищого командування. Натомість, зі змісту наведених нормативних документів слідує, що процедура такого огляду здійснюється працівниками поліції та не зобов`язує інших осіб (крім свідків огляду та лікарів закладів охорони здоров`я) бути при ньому присутніми.

Отже, описану поведінку ОСОБА_1 суддя розцінює як умисне затягування часу для проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння та свідому відмову від проходження такого огляду.

Крім цього, слід зазначити, що ОСОБА_1 , з метою уникнення від відповідальності, почав говорити про те, що він не керував автомобілем, а також, крім іншого, провокував конфлікт з поліцейськими, називаючи їх грубими словами («мусора»).

З урахуванням вищенаведеного, суддя розцінює подане до суду заперечення ОСОБА_1 та письмові пояснення свідків ОСОБА_2 та ОСОБА_3 як неправдиві відомості, надані до суду з метою уникнення ОСОБА_1 притягнення до адміністративної відповідальності.

Слід зазначити, що ОСОБА_1 у своєму запереченні посилається на те, що у нього не було жодних ознак алкогольного сп`яніння, тоді як у протоколі про адміністративне правопорушення зазначено наявність у ОСОБА_1 таких ознак алкогольного сп`яніння як запах алкоголю з порожнини рота, нечітка мова.
Стосовно наявності такої ознаки алкогольного сп`яніння як «запах алкоголю з порожнини рота», суддя зазначає, що встановити наявність чи відсутність такої ознаки на момент подій, які відображені у протоколі про адміністративне правопорушення, у судовому засіданні під час розгляду справи є фізично неможливо.

Разом з цим, суддя приходить до висновку, що у разі, якщо водій, від якої поліцейський в силу п. 2.5 Правил дорожнього руху вимагає пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння, наголошуючи на наявності у нього такої ознаки алкогольного сп`яніння як запах алкоголю з порожнини рота, водій, що впевнений у відсутності у нього такої ознаки, може виконати свій обов`язок за наведеним пунктом ПДР та пройти огляд на стан сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу (що неодноразово пропонувалось ОСОБА_1 ) та спростувати підозру поліцейського, а у разі незгоди з результатом такого огляду, в силу ст. 266 КУпАП вимагати пройти такий огляд у закладі охорони здоров`я.

Проте, ОСОБА_1 передбачений ПДР обов`язок не виконав та відмовився від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу та в подальшому, своїми діями всіляко уникав від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння у закладі охорони здоров`я.

За таких обставин, у судді не виникає сумнівів щодо правдивості внесених у матеріали справи поліцейським відомостей про наявність у водія ОСОБА_1 за обставин, які наведені у протоколі про адміністративне правопорушення, такої ознаки алкогольного сп`яніння як запах алкоголю з порожнини рота.

Щодо такої ознаки алкогольного сп`яніння як нечітка мова, суддя зазначає, що така ознака відображена лише у протоколі про адміністративне правопорушення. Про те, що поліцейський виявив таку ознаку сп`яніння у ОСОБА_1 , він останньому не повідомляв.

Разом з цим, на файлах відеозапису спостерігається мова ОСОБА_1 , яка формально містить ознаки нечіткої, однак стверджувати про дійсність такої ознаки без відповідних доказів, є лише припущенням, на якому, в силу ст. 62 Конституції України, не може ґрунтуватись звинувачення.

Таким чином, суддя не приймає до уваги наведену у протоколі про адміністративне правопорушення ознаку алкогольного сп`яніння у ОСОБА_1 як нечітка мова.

Суддя звертає увагу, що визнання цього протоколу про адміністративне правопорушення недопустимим доказом у справі лише за його часткової невідповідності фактичним обставинам справи є, яка у цьому випадку є незначним недоліком, що не становить фундаментального порушення, буде застосуванням принципу правового пуризму, про що слід зазначити окремо.

За умов очевидності дослідженої сукупної доказової бази, процесуальної поведінки винуватої особи, урахування суддею певних незначних недоліків протоколів, які за своєю правовою природою є способом процесуальної фіксації певного факту, обставини якого встановлюються та доповнюються іншими доказами, є правовим пуризмом на шкоду інтересам правопорядку та правосуддя.

У постанові Верховного Суду від 26.03.2020 року у справі № 2а-475/09/1370 застосовані релевантні для цієї справи висновки та практика ЄСПЛ, за якими не може бути скасовано правильне по суті рішення та відступлено від принципу правової визначеності лише задля правового пуризму. Рішення може бути скасоване лише для виправлення істотної помилки. Пуризм у загальноприйнятому розумінні є надмірним прагненням до чистоти, переваги форми над змістом. Правовий пуризм може мати як добровільний характер і виявлятися в діяльності окремих посадових осіб, так і бути вимушеним через санкціонування державою, яка обмежує реалізацію дискреційних повноважень суб`єктів правозастосування, недопущення відступу від правових приписів. Процесуальні норми є вторинними порівняно з матеріальними, оскільки призначення перших полягає в забезпеченні реалізації других. Тобто характер, зміст і призначення процесуальних норм підпорядковані вимогам матеріальних норм і тому зумовлені ними та є похідними від них. Не кожен дефект певного адміністративного акта, яким є й протокол про адміністративне правопорушення, робить його неправомірним. Фундаментальне порушення - це таке порушення суб`єктом владних повноважень норм права, допущення суттєвої, істотної помилки при прийнятті певного рішення, яке мало наслідком прийняття незаконного рішення. Стосовно ж процедурних порушень, то в залежності від їх характеру такі можуть мати наслідком нікчемність або оспорюваність акта, а в певних випадках, коли йдеться про порушення суто формальні, взагалі не впливають на його дійсність. Такий вимір суттєвості порушень застосовує Європейський суд з прав людини, який у своїх рішеннях демонструє виважений підхід до оцінки характеру допущених порушень належної процедури з точки зору їх можливого впливу на загальну справедливість судового розгляду. Метод «оцінки справедливості процесу в цілому» не передбачає дослідження правомірності будь-якої окремої процесуальної дії у відриві від інших етапів процесу. По суті, ЄСПЛ у своїх рішеннях акцентує увагу на необхідності з`ясувати, «чи перетворили допущені порушення (в контексті конкретних обставин справи) судовий розгляд у цілому на несправедливий». При цьому, як свідчить практика ЄСПЛ, навіть виявлення судом серйозних (чи вагомих), на його думку, порушень права на справедливий судовий розгляд, допущених національними судами, не завжди тягне загальну оцінку проведеного судового розгляду та ухваленого підсумкового рішення як несправедливого. Інакше кажучи, за принципами, що сповідує ЄСПЛ, скасування певного акта з одних лише формальних мотивів не буде забезпечувати дотримання балансу принципу правової стабільності та справедливості.

Також слід зазначити, що до протоколу про адміністративне правопорушення поліцейськими долучено два письмові пояснення свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 від 26.09.2022 року.

Суддя не приймає до уваги ці письмові пояснення, оскільки вони не відповідають вимогам допустимості доказів виходячи з наступного.

В ст. 272 КУпАП зазначено, що свідок зобов`язаний дати правдиві пояснення та повідомити всі відомі йому обставини по справі, які йому відомі та підлягають установленню.

У такому випадку на поліцейських покладається обов`язок документування відомостей про адміністративне правопорушення шляхом належного процесуального закріплення пояснень свідків щодо обставин справи, зокрема з-приводу часу, місця, способу та інших відомостей вчинення адміністративного правопорушення.

Однак, у цьому випадку суддя не може визнати належним закріплення пояснень свідків уповноваженими посадовими особами поліції на заздалегідь підготовленому бланку пояснень, який містить заздалегідь надрукований текст щодо суті правопорушення, передбаченого ст. 130 КУпАП.

Зокрема, відносно обставин за яких відбулась відмова від проходження освідчення на стан сп`яніння ОСОБА_1 та способу вчинення ним такого протиправного діяння, у цих поясненнях вже формально зазначена наявність у водія ознак сп`яніння (без уточнення яких саме), під чим свідки повинні поставити свої підписи.

З таких самих по собі письмових пояснень свідків неможливо встановити чи були у співробітників поліції обґрунтовані підстави для проходження правопорушником відповідного огляду на стан сп`яніння, від якого останній відмовився. Натомість, свідок повинен добровільно та самостійно пояснити те, що відомо йому з приводу вчиненого правопорушення, та лише у такому разі пояснення можуть мати об`єктивний характер та використовуватися як один з достовірних доказів вчинення правопорушником протиправного діяння, що ставиться йому у провину.

Отже, надання свідкові для заповнення пояснень в яких вже наведено зміст пояснень, становить для нього наперед встановлене значення, а отже визначає хід повідомлених ним обставин, що не відповідає критерію добровільності.

Таким чином, суддею в ході розгляду цієї справи встановлено, що ОСОБА_1 керував транспортним засобом, був зупинений працівниками поліції, які у нього виявили таку ознаку алкогольного сп`яніння як: запах алкоголю з порожнини рота. Ця ознака за своїм змістом відповідає тій, яка наведені в Інструкції № 1452/735.

Відтак, вимога поліцейського щодо проведення огляду на стан алкогольного сп`яніння була законною.

Від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння поліцейським на місці зупинки транспортного засобу із застосуванням спеціальних технічних засобів ОСОБА_1 свідомо відмовився, про що свідчить його вище описана поведінка.

Відмова ОСОБА_1 від проходження у встановленому законом порядку огляду на стан алкогольного сп`яніння зафіксовано поліцейським за допомогою технічного засобу відеозапису у відповідності до вимог Закону України «Про Національну поліцію».

При цьому, дослідивши долучені до протоколу про адміністративне правопорушення докази, суддя приходить до переконання, що дії ОСОБА_1 , які свідчать про його відмову від проходження огляду на стан сп`яніння були такими, які відповідають критеріям чіткої, зрозумілої та такої відмови, яка не викликає сумнівів чи неоднозначного її тлумачення, та вона не залежала від будь-яких зовнішніх факторів, у тому числі і дій чи намірів інших осіб.

Отже, дослідивши матеріали справи про адміністративне правопорушення з наявними в ній доказами, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю, суддя приходить до висновку, що протокол про адміністративне правопорушення складений правильно, відомості, які у ньому відображені фундаментально відповідають фактичним обставинам справи, правопорушення кваліфіковано вірно, а наявні в матеріалах справи докази (крім письмових пояснень свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , які визнані недопустимими доказами у справі) є належними, допустимими і достатніми у своїй сукупності, та доводять, що в діях ОСОБА_1 є склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, а саме відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного сп`яніння.

Зокрема, в діях ОСОБА_1 наявне порушення п. 2.5 ПДР України, відповідно до якого водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Його вина у вчиненні адміністративного правопорушення підтверджується:

- протоколом про адміністративне правопорушення серії ДПР 18 № 183514 від 26.09.2022 року;

- долученими в установленому законом порядку до протоколу про адміністративне правопорушення відеозаписами на оптичному диску.

Із матеріалів справи не встановлено обставин, які б виключали адміністративну відповідальність ОСОБА_1 .

Суддя, у відповідності до ч. 2 ст. 33 КУпАП при накладенні стягнення враховує характер вчиненого правопорушення, особу порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність.

Обставин, які пом`якшують чи обтяжують відповідальність, суддею не встановлено.

Як зазначено вище, ОСОБА_1 просив не позбавляти його права керування транспортними засобами у разі визнання його винним, про що слід зазначити наступне.

Відповідно до статті 23 КУпАП, адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобігання вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами.

Відповідно до статті 24 КУпАП стягнення за адміністративне правопорушення накладається у межах, установлених цим Кодексом та іншими законами України.

Так, адміністративне стягнення має на меті покарання порушника, запобігання скоєнню нових правопорушень. Проте, покарання не є самоціллю, воно виступає необхідним засобом виховання правопорушника і запобігання правопорушенням.

У відповідності з положеннями ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Згідно ст. 9 Конституції України, а також ст. 17 Закону України Про міжнародні договори від 22.12.1993 року, міжнародні договори, згода на обов`язковість яких дана Верховною Радою України, є часткою національного законодавства України. Також передбачається, що якщо міжнародним договором встановлені інші права, ніж ті, які передбачені законодавством України, то застосовуються правила міжнародного договору України.

Отже, в такому випадку міжнародно-правові норми мають пріоритетне значення. 17 липня 1997 року Україна ратифікувала Європейську Конвенцію Про захист прав людини і основоположних свобод, а також Протоколи 1, 2, 4, 7, 11, які є невід`ємною частиною Конвенції, чим визнала її дію в національній правовій системі, а також обов`язковість рішень Європейського Суду з прав людини по всім питанням що стосуються тлумачення і застосування Конвенції.

Європейський суд з прав людини поширює стандарти, які встановлює Конвенція для кримінального провадження, на провадження у справах про адміністративні правопорушення (справа Надточій проти України від 15 травня 2008 року).

ЄСПЛ зазначив, що український уряд визнав кримінально-правовий характер Кодексу України про адміністративні правопорушення. ЄСПЛ у рішенні Шмауцер (Schmautzer) проти Австрії від 23.10.1995 року зазначив, що дорожньо-транспортні правопорушення, за які може бути накладено стягнення у виді штрафу чи обмеження у користуванні водійськими правами, підпадають під визначення кримінального обвинувачення.

Позбавлення права керування транспортним засобом також розглядається Європейським Судом кримінально-правовою санкцією, оскільки право керувати автомобілем є дуже корисним в щоденному житті і для здійснення діяльності (рішення Європейського Суду з прав людини у справі Маліге проти Франції від 23 вересня 1998 року).

ЄСПЛ у справі Скоппола проти Італії від 17.09.2009 року зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

При цьому ЄСПЛ вважає, що будь-яке втручання у право власності обов`язково повинне відповідати принципу пропорційності. Справедливий баланс має бути дотриманий між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основних прав людини. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа, про яку йдеться, несе індивідуальний надмірний тягар (рішення у справі від 02.11.2004 р. Трегубенко проти України).

Ч. 2 ст. 61 Конституції України передбачає, що юридична відповідальність особи має індивідуальний характер. Системний аналіз та юридичний зміст положень цієї статті свідчить про те, що в основу притягнення до юридичної відповідальності має бути покладений конкретний склад правопорушення, яке скоїла особа.

Відмінність у складі правопорушення (як в цілому, так і в конкретних його елементах) дає підстави для притягнення особи до різних видів юридичної відповідальності. Також, юридична відповідальність встановлюється за скоєння конкретного правопорушення конкретною особою, тобто вона має індивідуальний характер і характеризується, зокрема наявністю системи покарань та стягнень, можливістю призначення більш м`якого покарання та звільнення від нього тощо. Цей принцип забезпечується можливістю застосування виду юридичної відповідальності в залежності від ступеня суспільної небезпечності скоєного правопорушення.

При цьому, принцип індивідуалізації відповідальності знаходить також свій вираз в тому, що при призначенні покарання (стягнення) мають враховуватися всі особливості та обставини справи, характер правопорушення, ступінь здійснення винною особою протиправного наміру, ступінь вини, властиві їй індивідуальні риси, спосіб життя, мотиви скоєння правопорушення і інше.

У чинному КУпАП відсутня стаття, яка б передбачала можливість призначення більш м`якого стягнення, ніж передбачено законом, проте, діючий Кримінальний кодекс України має відповідну статтю про призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом. При розгляді цих матеріалів про притягнення до адміністративної відповідальності слід застосувати аналогію права.

Нормою КК України, яка регламентує призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, є ст. 69 цього Кодексу.

Згідно цієї норми, «…за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може ……. призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення….»
Таким чином, підставою для застосування до особи за вчинення адміністративних правопорушень за ст. 130 КУпАП адміністративного стягнення без позбавлення права керування транспортними засобами є крім інших, наявність кількох обставин, що пом`якшують відповідальність.

Суддею встановлено відсутність у діях ОСОБА_1 жодної такої обставини, відповідно, його прохання задоволенню не підлягає.

Також слід зазначити, що мотивуючи прохання про не позбавлення права керування транспортними засобами, ОСОБА_1 посилається на те, що він є водієм автомобіля, який доставляє військовослужбовців для розмінування територій та відсутність посвідчення водія, він буде обмежений у виконані своїх службових обов`язків.

Суддя не приймає таке посилання з огляду на те, що ОСОБА_1 про це зазначив лише у запереченні та не підтвердив жодними доказами. Крім цього, суддя враховує значну в умовах воєнного стану чисельність ЗСУ, відповідно виконувати функції водія для доставки військовослужбовців до місць розмінування територій може будь-який інший військовослужбовець, а ОСОБА_1 у свою чергу зможе виконувати інші службові обов`язки (яких в умовах воєнного стану є значна кількість) як військовослужбовець, у яких не буде обмежений.

З огляду на всі вище встановлені обставини справи, а також враховуючи характер правопорушення, вид і міру адміністративного стягнення, яке застосовується до правопорушника за його вчинення, суддя приходить до висновку про застосування до ОСОБА_1 адміністративного стягнення у виді штрафу з позбавленням права керування транспортними засобами за санкцією ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Саме такий вид адміністративного стягнення на переконання судді буде достатнім та необхідним для виконання завдань КУпАП, зокрема він забезпечить запобігання вчинення правопорушником нових правопорушень, його виховання у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків та відповідальності перед суспільством.

Статтею 40-1 КУпАП передбачено, що судовий збір у провадженні по справі про адміністративне правопорушення у разі винесення судом (суддею) постанови про накладення адміністративного стягнення сплачується особою, на яку накладено таке стягнення.

У матеріалах справи відсутні документи, на підставі яких ОСОБА_1 звільняється від сплати судового збору згідно Закону України «Про судовий збір», а тому, з нього слід стягнути встановлену законом суму судового збору.

Керуючись ст.ст. 23, 24, 33, 40-1, 130, 283-285 КУпАП, суддя

П О С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) визнати винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, та застосувати до нього адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 грн. (сімнадцять тисяч гривень) з позбавленням права керування транспортними засобами строком 1 рік.
(реквізити для оплати штрафу отримувач: ГУК у Київ. обл./м.Київ/21081300, банк отримувача: Казначейство України(ел. адм. подат.), , рахунок отримувача UA0010001, код класифікації доходів 21081300, призначення платежу: адміністративні штрафи у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, № протоколу про адміністративне правопорушення).
Стягнути із ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір в розмірі 536, 80 грн. (п`ятсот тридцять шість гривень вісімдесят копійок).

реквізити для оплати - отримувач коштів: ГУК у м.Києві/м.Київ/22030106 , код отримувача (ЄДРПОУ) 37993783, банк отримувача: Казначейство України (ЕАП), рахунок отримувача: UA0026001, код класифікації доходів бюджету: 22030106.
Постанова судді у справах про адміністративне правопорушення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, за винятком постанов про застосування стягнення, передбаченого статтею 32 цього Кодексу, а також постанов, прийнятих за результатами розгляду справ про адміністративні правопорушення, передбачені статтею 185-3 цього Кодексу.

Постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником протягом десяти днів з дня винесення постанови. Апеляційна скарга, подана після закінчення цього строку, повертається апеляційним судом особі, яка її подала, якщо вона не заявляє клопотання про поновлення цього строку, а також якщо у поновленні строку відмовлено.

Апеляційна скарга подається до Київського апеляційного суду через Іванківський районний суд Київської області.

Строк пред`явлення до виконання цієї постанови становить три місяці.

Суддя О.П. Гончарук