Справа №582/918/22 Головуючий у суді 1-ї інстанції - Яковенко Н. М.
Номер провадження 33/816/180/23 Суддя-доповідач Рунов В. Ю.
Категорія 130 КУпАП
ПОСТАНОВА

Іменем України

01 грудня 2023 року суддя Сумського апеляційного суду Рунов В. Ю., з участю секретаря судового засідання Авраменко Д. А., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Суми в режимі відеоконференції справу про адміністративне правопорушення № 582/918/22 за апеляційною скаргою захисника СКЛЯРОВА С. Л. на постанову судді Недригайлівського районного суду Сумської області від 16.12.2022, якою

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканець АДРЕСА_1

визнаний винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП,

учасників провадження в справі про адміністративне правопорушення:

особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_2 ,

захисника адвоката Склярова С. Л.,

установив:

У поданій апеляційній скарзі захисник СКЛЯРОВ С. Л. просить скасувати постанову судді, а провадження у справі закрити через відсутність складу правопорушення, оскільки працівниками поліції грубо порушили процедуру огляду на стан сп`яніння, ОСОБА_2 не погодився з результатами огляду на місці зупинки т/з за допомогою газоаналізатора і наполягав на проведенні такого огляду в закладі охорони здоров`я, суддею не враховані письмові пояснення свідка ОСОБА_3 , ОСОБА_2 в цей день спиртні напої не вживав. Крім того, були порушене право ОСОБА_2 на захист, так як йому не були роз`яснені права, справа розглянута у його відсутність, він не був повідомленим про час і дату судового розгляду у порядку. Протокол є недопустимим доказом, не підписаний ОСОБА_2 , у ньому не відображена відмова останнього від підписання. При цьому ОСОБА_2 не має посвідчення водія, тому застосоване суддею стягнення у виді позбавлення права керування т/з є незаконним.

Постановою судді Недригайлівського районного суду Сумської області від 16.12.2022 ОСОБА_2 визнаний винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, і на нього накладене стягнення у виді штрафу в розмірі 17000 грн із позбавленням права керування т/з строком на один рік Стягнуто на користь держави 496,20 грн судового збору.

Згідно постанови, 02.12.2022 о 19:10 вул. Лікарняною, 8 у смт. Терни Роменського району Сумської області ОСОБА_2 керував т/з ОСОБА_4 у стані алкогольного сп`яніння, чим порушив п. 2.9а ПДР.

Вислухавши доводи ОСОБА_2 та його захисника Склярова С. Л., які підтримали апеляційну скаргу, просили скасувати постанову судді та закрити провадження у справі, перевіривши матеріали справи і дослідивши доводи поданої апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що вказана вище апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Зокрема, відповідно ч. 1 ст. 2 КУпАП, законодавство України про адміністративне правопорушення складається з цього Кодексу та інших законів України, а згідно положень ст. 9 Конституції України, ст. 19 ЗУ «Про міжнародні договори» та ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» усталена судова практика ЄСПЛ є частиною національного законодавства та обов`язкова до застосування судами як джерело права.

Завданням КУпАП є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством (ст. 1), а згідно ст. 245 КУпАП завданнями провадження у справах є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом, а провадження в справах здійснюється на основі суворого додержання законності (ч. 1 і ч. 2 ст. 7 КУпАП). При цьому правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, гласність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено відповідальність (ст. 9 КУпАП), а на підставі ч. 1 ст. 130 КУпАП відповідальність для особи, яка керує т/з, настає, крім іншого, за керування т/з особами в стані алкогольного сп`яніння та за відмову особи, яка керує т/з, від проходження відповідно встановленого порядку огляду на стан сп`яніння, що кореспондується з вимогами п. 2.9а ПДР, згідно яких водієві забороняється керувати т/з у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, а також з вимогами п. 2.5 ПДР, згідно яких водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Незважаючи на те, що адміністративна відповідальність за порушення водієм або особою, яка керує т/з, приписів п. 2.5 і 2.9а ПДР встановлена однією і тією ж частиною ст. 130 КУпАП, кожне з цих порушень має свій окремий юридичний склад, зокрема об`єктивну та суб`єктивну сторони, отже потребує відповідного та належного процесуального оформлення під час складання працівниками поліції матеріалів правопорушення.

Сама ж процедура проведення огляду закріплена у ст. 266 КУпАП, розділі X «Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі», розділах І-ІІІ «Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції» і «Порядку направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, і проведення такого огляду».

Згідно визначеної процедури огляд водія чи особи, яка керує т/з, зокрема на стан сп`яніння, проводиться: 1) поліцейським з використанням спеціальних технічних засобів; 2) у закладі охорони здоров`я (в тому числі у разі незгоди водія на проведення огляду на стан сп`яніння поліцейським з використанням спеціальних технічних засобів або в разі незгоди з його результатами), не пізніше двох годин з моменту встановлення підстав для його здійснення в присутності поліцейського.

Необхідно зауважити, що положення ст. 266 КУпАП на пряму не регламентують дії поліцейського та не визначають порядок і форму фіксації ним відмови водія (особи, яка керує т/з) від проведення огляду в закладі охорони здоров`я, а тому у разі вчинення вказаними особами таких дій поліцейському слід керуватись п. 7, 8 «Порядку направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, і проведення такого огляду» та п. 6 розділу Х «Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі», оскільки лише ці нормативно-правові та підзаконні нормативно-правові акти регламентують процедуру фіксації відмови водія (особи, яка керує т/з) від проведення огляду як на місці зупинки т/з, так і у закладі охорони здоров`я.

Так, відповідно п. 7, 8 «Порядку направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, і проведення такого огляду», водій т/з, що відмовився від проведення огляду на місці зупинки т/з або висловив незгоду з його результатами, направляється поліцейським для проведення огляду до відповідного закладу охорони здоров`я, а у разі відмови водія т/з від проведення огляду в закладі охорони здоров`я поліцейський складає протокол про адміністративне правопорушення, у якому зазначає ознаки сп`яніння і дії водія щодо ухилення від огляду.

Аналогічну вимогу містить і п. 6 розділу Х «Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі», затвердженої наказом МВС від 07.11.2015 № 1395, зареєстрованої в МЮУ 10.11.2015 № 1408/27853 (із послідуючими змінами), згідно якої у разі відмови водія т/з від проведення огляду в закладі охорони здоров`я поліцейський свідків складає протокол про адміністративне правопорушення, у якому зазначає ознаки сп`яніння і дії водія щодо ухилення від огляду.

Так, розглянувши протокол про адміністративне правопорушення серії ААБ № 178057 від 02.12.2022, суддя суду першої інстанції дійшла висновку, що водій ОСОБА_2 керував т/з у стані алкогольного сп`яніння, чим порушив вимоги п. 2.9а ПДР і відповідно вчинив правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Однак вказаний висновок судді суду першої інстанції не у повній мірі відповідає фактичним обставинам справи, належним чином не умотивований та не ґрунтується на законі, а тому доводи апеляційної скарги в цій частині заслуговують на увагу і підлягають задоволенню.

ОСОБА_2 свою вину у вчиненні правопорушення категорично заперечив та в суді апеляційної інстанції пояснив, що 02.12.2022 після зупинки т/з під його керуванням у ході спілкування з працівниками поліції йому була пред`явлена підозра, що він перебуває у стані алкогольного сп`яніння, і запропоновано пройти відповідний огляд на місці за допомогою приладу Drager, на що він погодився. Після продуття прилад показав, що він перебуває у стані сп`яніння, з чим він не погодився та виявив бажання пройти медичний огляд в закладі охорони здоров`я, але працівники поліції відмовили йому в цьому.

Під час апеляційного розгляду справи було установлено, що після проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння на місці зупинки т/з за допомогою спеціального технічного засобу, ОСОБА_2 з результатами такого огляду згоден не був і на пропозицію працівників поліції пройти відповідний огляд у закладі охорони здоров`я спочатку погодився, але у подальшому на неодноразові пропозиції працівників поліції присісти до службового автомобіля для слідування до закладу охорони здоров`я відмовився під різними приводами, чим порушив п. 2.5 ПДР.

Таким чином, з урахуванням наведених вище вимог закону, поліцейський повинен був після незгоди ОСОБА_2 з результатами його огляду на стан сп`яніння на місці зупинки т/з, направлений для проведення огляду до відповідного закладу охорони здоров`я, а у разі відмови ОСОБА_2 (що фактично і відбулось) від проведення огляду в закладі охорони здоров`я скласти протокол про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 130 КУпАП, у якому зазначити ознаки сп`яніння і дії водія щодо ухилення від огляду, але за порушення ОСОБА_2 не п. 2.9а, а п. 2.5 ПДР, тобто за відмову останнього від проходження відповідно встановленого порядку огляду на стан сп`яніння.

Порядок збору та процесуального закріплення доказів визначений законодавством України про адміністративні правопорушення, а тому як доказ протокол про адміністративне правопорушення (ст. 251 КУпАП) може бути використаний у відповідній справі тільки в тому випадку, якщо він складений в порядку і з джерел, передбачених законом. При цьому слід враховувати, що у справі цей протокол є не тільки джерелом доказів, але й виступає ще як юридичний документ акт (процесуальна дія і процесуальне рішення компетентної особи, яка уповноважена його складати), який свідчить про порушення компетентною особою Національної поліції справи про адміністративне правопорушення у сфері дорожнього руху на всій території України (ст. 254, 255 КУпАП), тому є не тільки обов`язковим процесуальним документом, але і займає ключове положення серед інших джерел (доказів).

Згідно ч. 2 ст. 251 КУпАП обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених ст. 255 цього Кодексу, а відповідно ст. 252 КУпАП, суддя оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Оскільки при складанні протоколу про адміністративне правопорушення не був дотриманий порядок фіксації відмови водія т/з від проведення огляду в закладі охорони здоров`я, тобто процедура і підстава для складання протоколу про адміністративне правопорушення, внаслідок чого були істотно порушені права та законні інтереси ОСОБА_2 , то цей доказ необхідно вважати недопустимим доказом, що тягне за собою визнання недопустимими усіх доказів у справі (правова концепція «отруєного дерева» (або «ефект доміно»), яка знайшла своє відображення у чисельних рішеннях ЄСПЛ (справи «Гефген проти Німеччини» (Gafgen v. Germany), від 30.06.2008); «Яременко проти України» (Yaremenko v. Ukraine), від 30.04.2015), згідно якої визнання одного доказу недопустимим має наслідком невизнання доказами всіх фактичних даних, одержаних на його підставі («отруєне дерево дає отруйні плоди»), тобто матеріали, отримані в результаті використання недопустимого матеріалу, самі є недопустимими як докази.

Вказані вище обставини були проігноровані суддею суду першої інстанції, хоча обґрунтованість судового рішення означає відповідність висновків судді у постанові фактичним обставинам, які підлягають доказуванню у справі, і винесення обґрунтованої постанови є результатом пізнання суддею цих обставин, які в обов`язковому порядку повинні бути підтверджені доказами (ч. 1 ст. 251 і ст. 280 КУпАП). При цьому суддя при розгляді справи зобов`язана з`ясувати: чи було вчинено правопорушення, чи винна особа в його вчиненні, чи підлягає вона відповідальності, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи (ст. 280 КУпАП). Обґрунтовувати свої висновки суддя може лише на тих доказах, які він безпосередньо досліджував у судовому засіданні у порядку, передбаченому ст. 279 КУпАП.

Ухвалення суддею суду першої інстанції необґрунтованого та невмотивованого рішення також є безумовною підставою для його скасування через порушення норм процесуального права, оскільки право на отримання належним чином умотивованого судового рішення є процесуальним елементом і складовою «права на справедливий суд», гарантованого ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) та національним законодавством України, які містить гарантії справедливого судочинства.

Як неодноразово вказував ЄСПЛ, «право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони» (п. 29-30 рішення від 09.12.1994 у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain); інші рішення ЄСПЛ у справах «Ван де Гурк проти Нідерландів» (Van de Hurk v. the Netherlands); «Гарсія Руїс проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain); «Кузнєцов та інші проти Росії» (Kuznetsov and Others v. Russia).

Вартою уваги в контексті вмотивованості постанови судді є правова позиція, викладена ЄСПЛ у рішенні № 19997/02 від 15.02.2007 в справі «Болдя проти Румунії» (Boldea v. Romania), згідно якої «суд першої інстанції не здійснив розгляд усіх складових елементів правопорушення і зовсім не аналізував надані докази, що йому б надало можливість, у разі необхідності, ухвалити вмотивоване рішення, чого йому в справі не вдалося зробити».

Відповідно ст. 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Норми Конституції є нормами прямої дії, а згідно ч. 2 ст. 62 Основного Закону усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться виключно на її користь, тобто суд може притягнути особу до адміністративної відповідальності лише на тих доказах, які спростовують усі розумні сумніви щодо вини особи. Докази, що викликають такі сумніви, суд має вмотивовано відхилити у своїй постанові.

Конституційний Суд України зауважує, що елементом принципу презумпції невинуватості є принцип «in dubio pro reo», згідно з яким при оцінюванні доказів усі сумніви щодо вини особи тлумачаться на користь її невинуватості. Презумпція невинуватості особи передбачає, що обов`язок доведення вини особи покладається на державу (абз. 1-3 п. 4 рішення ВП КСУ у справі за конституційним поданням 59 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) ст. 368-2 КК від 26.02.2019№ 1-р/2019).

Зазначене узгоджується і з правовою позицією ЄСПЛ, згідно якої «доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість особи доведено поза розумним сумнівом» (п. 43 рішення від 14.02.2008 у справі «Кобець проти України» (Kobets v. Ukraine), з відсиланням на п. 282 рішення у справі «Авшар проти Туреччини» (Avsar v. Turkey). Розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду усіх належних та допустимих відомостей, визнаних доказами, або з відсутності таких відомостей і є таким, який змусив би особу втриматися від прийняття рішення у питаннях, що мають для неї найбільш важливе значення.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкриміноване правопорушення було вчинене і правопорушник є винним у його вчиненні. Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння. Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.

Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи у цьому контексті означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.

Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Необхідно, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням.

Таким чином, ретельно дослідивши та перевіривши в ході апеляційного розгляду усі наявні в справі докази, апеляційний суд приходить переконання про відсутність в діях ОСОБА_2 складу правопорушення, оскільки належних, достовірних і допустимих доказів, яких було б достатньо для визнання його винним у вчиненні правопорушення в судовому засіданні встановлено не було. При цьому всі можливості для усунення сумнівів були вичерпані, а сукупність зібраних та проаналізованих у справі доказів не дозволяє їх спростувати у категоричній формі, ураховуючи той факт, що суд на власний розсуд не уповноважений змінити зміст протоколу в частині суті правопорушення та конкретного пункту ПДР (об`єктивну сторону правопорушення та пункт ПДР, невиконання якого передбачає відповідальність за ч. 1 ст. 130 КУпАП), так як це становитиме порушення права на захист (особа не може належним чином підготуватися до захисту) та принципу рівності сторін (оскільки особа має захищатися від обвинувачення, яке підтримується не стороною обвинувачення, а фактично судом), про що свідчать чисельні рішення ЄСПЛ, зокрема від 30.05.2013 у справі «Малофєєва проти Росії» (Malofeyeva v. Russia), заява № 36673/04) та від 20.09.2016 у справі «Карелін проти Росії» (Karelin v. Russia), заява № 926/08).

Що стосується інших доводів апеляційної скарги захисника, то вони є необґрунтованими, оскільки не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду справи, тому апеляційний суд вважає необхідне відмовити в їх задоволенні.

На підставі викладеного, оскаржувана постанова судді суду першої інстанції підлягає скасуванню через неправильне застосування норми матеріального права і порушення норми процесуального права, а провадження у справі закриттю з цих підстав.

Керуючись ст. 294 КУпАП,

постановив:

Апеляційну скаргу захисника Склярова С. Л. задовольнити частково.

Постанову судді Недригайлівського районного суду Сумської області від 16.12.2022 відносно ОСОБА_5 скасувати через неправильне застосування суддею суду першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а провадження у справі на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП закрити через відсутність складу правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП

Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя В. Ю. Рунов