Номер провадження: 33/813/2273/23
Номер справи місцевого суду: 501/3796/23
Головуючий у першій інстанції Тюмін Ю. О.
Доповідач Котелевський Р. І.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.12.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі судді судової палати з розгляду кримінальних справ Котелевського Р.І.,

за участю:

секретаря судових засідань Тьосової Я.В.,

особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 ,

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову судді Іллічівського міського суду Одеської області від 07.11.2023 року, якою,

ОСОБА_1 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , не працюючий, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

визнаний винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.4 ст.121 КУпАП,

встановив:

оскарженою постановою ОСОБА_1 визнаний винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.4 ст.121 КУпАП та на нього накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 50 (п`ятдесяти) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 850 грн (вісімсот п`ятдесят гривень), з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 (три) місяці, а також стягнуто судовий збір у сумі 536 грн 80 коп.

Згідно постанови місцевого суду, ОСОБА_1 , 30.08.2023 року, о 22:15, на автодорозі М-23, 57 км, керував транспортним засобом марки «Mercedes», моделі «310D», реєстраційний номер: НОМЕР_1 , який мав проходити обов`язковий технічний огляд, однак завчасно його не пройшовши, вчинено повторно протягом року, внаслідок чого порушив вимоги п. 31.3 «Б» Правил дорожнього руху України, чим вчинив правопорушення, передбачене ч.4 ст.121 КУпАП.

Не погоджуючись з постановою суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову та винести нову, якою притягнути його до адміністративної відповідальності за ч.4 ст.121 КУпАП та призначити адміністративне стягнення у виді арешту строком на 5 діб. Апелянт посилається на те, що адміністративне стягнення у виді штрафу та позбавлення його права керування транспортними засобами позбавляє його можливості забезпечувати свою родину та здійснення обов`язків, які пов`язані із перевезенням гуманітарної допомоги тимчасово переміщеним особам, пенсіонерам та інвалідам, а також перевезення вірян церкви «Воскресіння». Апелянт щиро розкаюється у скоєному правопорушенні та вказує, що не пройшов огляд автомобіля у зв`язку із скрутним матеріальним становищем, оскільки він самостійну виховує малолітню доньку 2017 року народження та утримує мати.

Заслухавши пояснення ОСОБА_1 , який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити; вивчивши матеріали справи; перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи; провівши судові дебати; апеляційний суд приходить до висновку про таке.

У судовому засідання апеляційного суду, ОСОБА_1 щиро розкаявся у скоєному та зазначив, що після складання протоколу про адміністративне правопорушення пройшов технічний контроль транспортного засобу, самостійно утримує малолітню дитину та матір, займається волонтерською діяльністю та працює за наймом, тобто заробляє на життя із використанням транспортного засобу.

Що стосується доводів апеляційної скарги про незаконність оскарженого рішення, апеляційним судом встановлено таке.

У відповідності до положень ст.1 КУпАП, завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.

Відповідно до приписів ст. 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

У відповідності до вимог ч.1 ст.9 КУпАП адміністративне правопорушення (проступок) - це протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свобод громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

У відповідності до ст. 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Згідно ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 7 ст. 294 КУпАП, апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Тобто підставою для притягнення особи до відповідальності за вчинення адміністративного проступку є наявність об`єктивних і суб`єктивних ознак, тобто об`єкта, об`єктивної сторони, суб`єкта та суб`єктивної сторони.

Так, за диспозицією ч. 4 ст. 121 КУпАП передбачена адміністративна відповідальність за повторне протягом року вчинення будь-якого з порушень, передбачених частинами першою-третьою цієї статті, зокрема керування водієм транспортним засобом, що підлягає обов`язковому технічному контролю, але своєчасно його не пройшов.

Згідно підпункту б) п. 31.3 ПДР України, забороняється експлуатація транспортних засобів згідно із законодавством, якщо якщо вони не пройшли обов`язковий технічний контроль (для транспортних засобів, що підлягають такому контролю).

Згідно ст.ст.10, 11 КУпАП, адміністративне правопорушення визнається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків; адміністративне правопорушення визнається вчиненим з необережності, коли особа, яка його вчинила, передбачала можливість настання шкідливих наслідків своєї дії чи бездіяльності, але легковажно розраховувала на їх відвернення або не передбачала можливості настання таких наслідків, хоч повинна була і могла їх передбачити.

Відповідно до ст. 35 Закону України «Про дорожній рух» транспортні засоби, що беруть участь у дорожньому русі та зареєстровані територіальними органами Міністерства внутрішніх справ України, підлягають обов`язковому технічному контролю відповідно до цієї статті.

Мотивуючи свій висновок про доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 121 КУпАП, суд першої інстанції у постанові послався на наступні докази: протокол про адміністративне правопорушення серії ААД № 414637 від 30.08.2023 року; копію постанови про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ч.3 ст.121 КУпАП серія БАД №292149 від 02.05.2023 року.

Перевіривши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку, що місцевий суд, з`ясувавши всі обставини справи та дослідивши всі належні та допустимі докази, фактично дотримався вимог статей 245 та 280 КУпАП та дійшов правильного висновку про доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 121 КУпАП.

Разом з цим, оцінивши сукупність встановлених під час апеляційного розгляду обставин справи, вислухавши пояснення ОСОБА_1 та дослідивши докази по справі, апеляційний суд вважає, що при обранні виду і розміру адміністративного стягнення відносно ОСОБА_1 , суд першої інстанції не врахував конкретних обставин справи та даних про особу правопорушника, які могли суттєво вплинути на прийняття рішення в частині застосування виду адміністративного стягнення.

Відповідно до вимог ст.ст. 23, 33 КУпАП адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобігання вчиненню нових правопорушень.

Стягнення за адміністративне правопорушення накладається у межах, установлених цим Кодексом та іншими законами України. При накладенні стягнення враховуються характер вчиненого правопорушення, особа порушника ступінь його вини майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність.

Адміністративні стягнення має на меті покарання порушника, запобігання скоєнню нових правопорушень.

Однак на переконання апеляційного суду, покарання правопорушника не є самоціллю, а виступає необхідним засобом виховання правопорушника і запобігання правопорушенням в майбутньому.

У статті 17 Закону України від 23.02.2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що «При розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права».

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) поширює стандарти, які встановлює Конвенція для кримінального провадження, на провадження у справах про адміністративні правопорушення (справа «Надточий проти України від 15 травня 2008 року»). ЄСПЛ зазначив, що український уряд визнав кримінально-правовий характер Кодексу України про адміністративні правопорушення.

ЄСПЛ у рішенні по справі «Шмауцер (Schmautzer) проти Австрії» від 23.10.1995 року зазначив, що дорожньо-транспортні правопорушення, за які може бути накладено стягнення у виді штрафу чи обмеження у користуванні водійськими правами, підпадають під визначення «кримінального обвинувачення». Позбавлення прав на управління транспортним засобом також розглядається Європейським Судом кримінально-правовою санкцією, оскільки «право керувати автомобілем є дуже корисним в щоденному житті і для здійснення діяльності» (рішення у справі «Маліге проти Франції» від 23 вересня 1998 року).

У справі «Скоппола проти Італії» від 17.09.2009 року (заява №10249/03) ЄСПЛ зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

У справі «Ізмайлов проти Росії» (п.38 рішення від 16 жовтня 2008 року), ЄСПЛ вказав, що при призначенні покарання «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи»». Також, як у справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 9 червня 2005 року), так і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) ЄСПЛ зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значним, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу законності і воно не було свавільним».

Частина 2 ст. 61 Конституції України передбачає, що юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

Враховуючи обставини справи, положення Конституції України та практику ЄСПЛ, вирішуючи питання щодо справедливості, пропорційності та розумності застосування до ОСОБА_1 адміністративного стягнення у виді позбавлення права керування транспортними засобами в даній справі, апеляційний суд виходить з наступного.

ОСОБА_1 самостійно виховує малолітню доньку ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , оскільки її мати ОСОБА_3 позбавлена батьківських прав рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 05.11.2019 року. Крім того, правопорушник проживає разом зі своєю матір`ю ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка перебуває на його утриманні. Також, ОСОБА_1 , відповідно до долучених до справи документів, займається волонтерською діяльністю, допомагає тимчасово переміщений особам з тимчасово окупованих територій України внаслідок військової агресії Російської Федерації, використовуючи при цьому транспортний засіб, а також з метою фінансового забезпечення родини працює за наймом з використанням автомобіля.

Вказані обставини, на думку апеляційного суду, свідчать про те, що ОСОБА_1 є добропорядною особою, а адміністративне стягнення у виді позбавлення права керування транспортним засобом вочевидь досить суттєво вплине на уклад його життя та існування його родини, які цілком залежать від його спроможності заробляти на життя.

Суд враховує, що санкція ч.4 ст.121 КУпАП не передбачає застосування альтернативного стягнення, оскільки вказана норма закону передбачає одночасне накладення штрафу та позбавленням водія права керування транспортними засобами.

Разом з тим, апеляційний суд вважає, що позбавлення ОСОБА_1 права керування транспортними засобами, з урахуванням конкретних обставин справи та особи правопорушника, який є батьком, який виховує самостійну малолітню дитину та утримує свою матір пенсійного віку, в умовах воєнного стану використовуючи транспортний засіб здійснюючи волонтерську діяльність, слід вважати таким, що не в повній мірі відповідає інтересам держави та осіб, які перебувають на його утриманні, оскільки таке стягнення, незважаючи на те, що воно передбачено санкцією статті закону, є надмірним та не відповідає принципу розумності. На думку суду, застосування такого стягнення не слугуватиме досягненню мети забезпечення справедливого балансу для особи, яка в такий важкий час намагається безкоштовно допомагати суспільству, працювати та утримувати свою родину, використовуючи транспортний засіб. Суд також враховує відсутність шкідливих наслідків правопорушення та фактичне усунення ОСОБА_1 на день апеляційного розгляду обставин, які слугували підставою для притягнення до адміністративної відповідальності.

Крім того, вирішуючи питання щодо накладення стягнення на правопорушника апеляційний суд враховує, що декларацією прав дитини, прийнятою резолюцією 1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, Конвенцією про права дитини, підписаною Україною 21 лютого 1990 року, встановлено, що дитина має право на здоровий зріст і розвиток, належне харчування, житло, розваги; дитина повинна рости під відповідальністю своїх батьків в атмосфері любові, морального та матеріального забезпечення; дитина повинна бути захищена від недбалого ставлення, жорстокості та експлуатації.

Апеляційний суд вважає, що обставини даної справи та дані про особу ОСОБА_1 , в своїй сукупності, дають суду підстави дійти висновку про те, що належне виконання ОСОБА_1 своїх батьківських обов`язків, в тому числі залишення йому права на отримання доходу шляхом використання своїх водійських навичок з використанням автомобіля, в умовах воєнного стану, вочевидь буде більш раціональним, на відміну від втрати останнім права керування транспортним засобом, який є єдиним джерелом доходу вказаної особи, яка самостійно утримує малолітню дитину.

В даному випадку, на думку апеляційного суду, накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення у виді штрафу, є достатнім для критичного усвідомлення останнім протиправності допущеного правопорушення, а також в достатній мірі слугуватиме його вихованню та запобігатиме вчиненню ним нових, в тому числі аналогічних правопорушень у сфері дорожнього руху.

З урахуванням наведених обставин суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржена постанова суду першої інстанції підлягає зміні в частині застосування адміністративного стягнення.

Керуючись ст. 294 Кодексу України про адміністративні правопорушення, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову судді Іллічівського міського суду Одеської області від 07.11.2023 року, якою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , притягнутий до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.4 ст.121 КУпАП змінити.

Викласти абзац перший резолютивної частини постанови в наступній редакції:

« ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , визнати винуватим у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ч.4 ст.121 КУпАП та накласти на нього адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 50 (п`ятдесяти) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян у сумі 850 (вісімсот п`ятдесят) гривень в дохід держави».

В іншій частині постанову суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя

Одеського апеляційного суду Р.І. Котелевський