Номер провадження: 33/813/1815/23
Головуючий у першій інстанції Косіцина В.В.
Доповідач Котелевський Р. І.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.11.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі судді судової палати з розгляду кримінальних справ Котелевського Р.І.,

за участю:

секретаря судового засідання Тьосової Я.В.,

прокурора Петровського Я.Л.,

захисника Михайлова О.М.,

особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника Михайлова О.М. на постанову судді Приморського районного суду м. Одеси від 21.08.2023 року, якою:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1

визнаний винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП,

встановив:

Оскарженою постановою ОСОБА_1 визнаний винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, та на нього накладене адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 17000 (сімнадцять тисяч) грн. з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 (один) рік, а також стягнуто судовий збір у розмірі 536,80 грн.

Згідно з оскарженою постановою, ОСОБА_1 , 18.10.2022 року, о 23:00 год., в м. Одесі по вул. Троїцька, буд.32, керував транспортним засобом «Mitsubishi», державний номерний знак НОМЕР_1 , з явними ознаками алкогольного сп`яніння, а саме: різкий запах алкоголю з порожнини рота, нестійка хода, різка зміна забарвлення покриву шкіри обличчя. Від проходження медичного огляду на стан алкогольного сп`яніння у встановленому законодавством порядку відмовився, чим порушив п.2.5 Правил дорожнього руху України.

Не погоджуючись із постановою судді захисник Михайлов О.М. подав апеляційну скаргу, в якій посилається на незаконність та необґрунтованість постанови, стверджує про неповноту судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та дослідженим доказам, просить скасувати постанову та закрити провадження по справі у зв`язку із відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП.

З метою забезпечення рівності учасників провадження та безсторонності суду, за клопотанням сторони захисту, для участі в розгляді справи було залучено прокурора.

Європейський суд з прав людини 6 жовтня 2022 року (заява № 13063/18) у справі «Бантиш та інші проти України» констатував порушення пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у зв`язку з небезсторонністю суду з огляду на відсутність сторони обвинувачення, тобто, прокурора, під час розгляду справи про притягнення цього чоловіка до адміністративної відповідальності.

У справі «Михайлова проти України» від 6 березня 2018 року (заява № 10644/08, пункт 65), визнаній Судом керівною щодо справи «Бантиш та інші проти України», висновок щодо порушення вимоги неупередженості суду було зроблено в ситуації, яка характеризувалася таким поєднанням обставин: (1) в суді першої інстанції було проведено усне слухання; (2) жодна особа, яка представляє та обґрунтовує обвинувачення, будь то прокурор чи інша особа, не була присутня на слуханні; (3) заявниця була присутньою на слуханні та не визнала себе винною; (4) суд першої інстанції визнав заявницю винною та засудив її до п`яти днів тримання під вартою за неповагу до суду; (5) відповідно до чинного законодавства рішення не могло бути оскаржене. Про це ЄСПЛ наголосив і в рішенні від 15 червня 2023 року про неприйнятність заяви у справі «Олександр Володимирович Куліш проти України» (заява № 6023/23).

Великою Палатою Верховного Суду, було розглянуто заяву захисника про перегляд судових рішень у зв`язку із порушенням вимог п. 1 ст.6 Конвенції, яке, з огляду на висновки міжнародної судової установи, полягало у небезсторонності суду й фактичному перебиранні ним на себе функції сторони обвинувачення, та в постанові від 30.08.2023 року (справа №208/712/19, провадження №13-47зво22) Великою Палатою зазначено, що з огляду на те, що під час провадження у справі про адміністративне правопорушення ні сторона обвинувачення, ні сторона захисту не були присутніми, а суд розглянув справу за письмовими матеріалами, які надали сторони, рішення ЄСПЛ щодо заявника не спонукає до висновку про те, що допущене державою порушення Конвенції у цій конкретній ситуації поставило під серйозний сумнів результат оскарженого провадження на національному рівні (п.41).

Разом з тим, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що суди під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, передбачені ст.130 КУпАП, мають керуватися критеріями дотримання гарантій безсторонності суду, сформульованими ЄСПЛ у справі «Михайлова проти України» від 6 березня 2018 року (заява № 10644/08, пункт 65), визнаній Судом керівною щодо справи «Бантиш та інші проти України» (п.42).

Заслухавши ОСОБА_1 та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити, а також заявили клопотання про закриття провадження на підставі п.7 ч.1 ст.247 КУпАП; прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги та клопотання про закриття провадження; вивчивши матеріали справи про адміністративне правопорушення та долучені докази; перевіривши наведені в апеляційній скарзі та клопотанні про закриття провадження доводи; суд дійшов висновку про таке.

Щодо клопотання ОСОБА_1 та його захисника про закриття провадження на підставі п.7 ч.1 ст.247 КУпАП, у зв`язку із закінченням на момент розгляду справи строків, передбачених ст.38 КУпАП, апеляційний суд зазначає наступне.

Згідно положень ст. 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.

Згідно ч.6 ст.38 КУпАП адміністративне стягнення за вчинення правопорушень, передбачених ст.130 КУпАП, може бути накладено протягом одного року з дня його вчинення.

Відповідно до приписів п.7 ч.1 ст.247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за обставин закінчення на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених ст.38 КУпАП.

Згідно ст.284 КУпАП при наявності обставин, передбачених ст.247 КУпАП виноситься постанова про закриття провадження.

Як вбачається з матеріалів справи, протокол про адміністративне правопорушення серії ААД №358662 щодо ОСОБА_1 за ч.1 ст.130 КУпАП, складено 18.10.2022 року, у зв`язку із порушенням останнім цього ж дня вимог п.2.5 Правил дорожнього руху України.

28.11.2022 року матеріали справи за вищевказаним протоколом надійшли для розгляду до місцевого суду.

21.08.2023 року постановою судді Приморського районного суду м. Одеси ОСОБА_1 визнано винуватим у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП та на нього накладене адміністративне стягнення.

В подальшому, захисником Михайловим О.М. подано апеляційну скаргу на вищевказану постанову, з апеляційною вимогою про скасування постанови та закриття провадження, у зв`язку із відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП.

В ході апеляційного розгляду захисник Михайлов О.М. та Осіпчук Я.Л., не зважаючи на вимоги апеляційної скарги щодо закриття провадження у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, заявили клопотання про закриття провадження по нереабілітуючим підставам, а саме на підставі п.7 ч.1 ст.247 КУпАП, у зв`язку із закінченням на момент розгляду в апеляційному суді справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених ст.38 КУпАП.

ОСОБА_1 та його захисник вважають за можливе в даній справі про адміністративне правопорушення застосувати аналогію з Кримінальним Кодексом України та Кримінальним процесуальним Кодексом України, зокрема застосувати процесуальні наслідки закінчення строків давності (як в кримінальному провадженні) та звільнити ОСОБА_1 від відповідальності, з урахуванням закінчення на момент апеляційного розгляду строків давності, а також з урахуванням того, що матеріали справи не містять даних про ухилення останнього від суду та скоєння ним нових правопорушень.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши доводи клопотання, апеляційний суд вважає, що підстав для закриття провадження по справі про адміністративне правопорушення, визначених п.7 ч.1 ст.247 та ст.38 КУпАП на стадії апеляційного розгляду справи не вбачається, оскільки на момент судового розгляду справи судом першої інстанції, а саме 21.08.2023 року, не спливли визначені ч.6 ст.38 КУпАП строки накладення адміністративного стягнення.

Велика Палата Верховного Суду в п.20 Постанови від 30.08.2023 року (справа №208/712/19, провадження №13-47зво22) вказала, що за практикою ЄСПЛ провадження у справі про адміністративне правопорушення за статтею 130 КУпАП, з огляду на суворість передбачених санкцією цієї статті стягнень у виді штрафу і позбавлення права керування транспортними засобами, їх каральну і профілактичну мету, у розумінні Конвенції вважається «кримінальним» (рішення у справах: «Езтюрк проти Німеччини» (Oztыrk v. Germany) від 21 лютого 1984 року, заява № 8544/79; «Шмауцер проти Австрії» (Schmautzer v.Austria) від 23 жовтня 1995 року, заява №15523/89; «Маліга проти Франції» (Malige v. France) від 23 вересня 1998 року, заява № 27812/95; «Гурепка проти України» (Gurepka v. Ukraine) від 6 вересня 2005 року, заява № 61406/00).

Разом з тим, Велика Палата Верховного Суду в п.21 вказаної постанови зазначила, що згідно з законодавством України керування транспортним засобом у стані алкогольного чи наркотичного сп`яніння є адміністративним правопорушенням. Відтак процедура розгляду відповідних судових справ належить до сфери регулювання не Кримінального процесуального кодексу України, а КУпАП.

Таким чином, Великою Палатою Верховного Суду надано правовий висновок про те, що справи про адміністративне правопорушення за ч.1 ст.130 КУпАП належать до сфери регулювання саме КУпАП.

Апеляційний суд звертає увагу, що КУпАП не передбачено можливості закриття провадження по справі про адміністративне правопорушення, у зв`язку із закінченням на момент апеляційного розгляду строків давності.

Обмеження строків давності притягнення до адміністративної відповідальності обумовлено цілями і задачами законодавства про адміністративну відповідальність і дискреційними повноваженнями законодавця з визначення меж публічного переслідування за скоєння правопорушень.

При цьому, правила перебігу строків давності притягнення до адміністративної відповідальності та наслідків їх спливу, мають універсальне значення для всіх випадків перегляду судових рішень у справах про адміністративні правопорушення.

Встановлення тривалості строків давності, які відносяться до компетенції законодавця, залежить від особливостей провадження у справах про адміністративні правопорушення і суспільної безпеки, складності їх виявлення та інших властивостей.

Апеляційний суд звертає увагу, що строк давності не тільки забезпечує правову визначеність та остаточність судового рішення, попередження порушень прав осіб, які притягуються до адміністративної відповідальності, але й надає право порушнику уникнути переслідування або притягнення до суду за закінченням певного строку після скоєння правопорушення, в даному випадку - притягнення до адміністративної відповідальності за закінченням строку давності, який передбачений ч.6 ст.38 КУпАП.

Необхідно зауважити, що строки накладення адміністративних стягнень в Україні за КУпАП є досить короткими. При цьому, судова практика свідчить про те, що такий короткий строк, в багатьох випадках, призводить до поширення в суспільстві небезпечного відчуття безкарності за вчинені порушення. З іншого боку, строки притягнення до відповідальності не повинні бути занадто тривалими, оскільки це порушуватиме принцип правової визначеності і змушуватиме певних осіб невизначено довгий період перебувати у стані суб`єкта, який притягається до відповідальності.

Також апеляційний суд звертає увагу, що ст.38 КУпАП передбачає певний строк, протягом якого може бути накладене на особу адміністративне стягнення, тобто у разі закінчення встановленого цією нормою закону строку, на особу не може бути накладене саме адміністративне стягнення.

При цьому, слід звернути увагу, що законом окремо регулюються строки притягнення громадян до адміністративної відповідності за ст. 130 КУпАП, яка як відомо, має більшу суспільну небезпеку ніж інші правопорушення (один рік).

Такий строк визначений законодавцем враховуючи меншу суспільну небезпеку при порівнянні більш суспільно небезпечних кримінальних правопорушень.

Стаття 38 КУпАП регулює накладення стягнень, але не визначає правило чи стосується таке стягнення всього часу існування рішення до його перегляду, чи потрібно керуватись загальними правилами набрання законної сили рішенням суду та презумпцію невинуватості.

В цьому контексті вочевидь постає питання в часі накладення та виконання судового рішення.

Якщо виходити із загальної презумпції, що особа вважається невинуватої допоки її вину не буде доведено у встановленому законом порядку, то можливо побачити, що така вина встановлювалась і доводилась під час судового розгляду в суді першої інстанції. В подальшому мова іде лише про перегляд судового рішення в порядку апеляційного провадження.

У порівняні з Кримінальним Законом можливо побачити, що ст. 49 КК України, яка регулює питання звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, таке звільнення можливо до дня набрання вироком суду законної сили. Тобто закон визначає крайню межу такого питання настанням певної події - набрання законної сили рішення суду, яким особа визнана винуватою та засуджена.

Даючи оцінку, питанню строку накладення стягнення ми потрапляємо в орбіту права на тлумачення закону, яке як відомо можливо за двома принципово різними підходами. Якщо ми починаємо тлумачення за точним змістом закону, то застосовуючи норму звертаємо увагу більше на букви і слова, які формують речення та певні образи нормативного застосування в межах таких речень. При такому підході, можливо справді дійти думки, що загальні норми пов`язані з презумпцією невинуватості та набранням законної сили рішенням суду можуть бути частиною норми закону (ст. 38 КУпАП), яка не висловлена законодавцем але мається на увазі, як загальне правило з теорії права.

Якщо ж тлумачення відбувається за духом і змістом закону, вочевидь ми намагаємось зрозуміти яку саме мету переслідував законодавець втілюючи у життя таку норму.

Завданням КУпАП як відомо (серед іншого) є охорона прав і свобод громадян, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.

Тобто законодавець хоче встановити не тільки порядок у державі але й зробити це таким чином, щоб кожний у випадку порушення встановлених правил поніс свою міру відповідальності, оскільки без такої концепції втрачається сенс будь якого закону, що охороняє права і свободи громадян.

На переконання апеляційного суду, встановлюючи правила охорони суспільних відносин, законодавець завжди намагається зберегти баланс між суспільним інтересом і правами окремої людини. Для цього активно використовуються доктринальні та теоретичні підходи за допомогою яких в нормах законів описуються обмеження, заборони та права.

Однак, на думку апеляційного суду, вирішальним моментом при оцінці норми є не абстрактний зміст закону, не справедливість на папері і моральність на словах, а те, як це право об`єктивується в житті, як воно виконується і проводиться насправді до виконання.

Слід звернути увагу, що встановлюючи правило застосування адміністративного стягнення у певні строки, законодавець вже поставив людину у досить сприятливе становище. Визнаючи такий вид правопорушень менш небезпечним ніж кримінальні, законодавець показує, що людина не повинна страждати і потерпати від переслідування більше ніж розумний строк (у даному випадку, відповідно до положень КУпАП, від трьох місяців до одного року).

Разом з тим, законодавець вочевидь не мав на увазі у певних випадках (наприклад складності справи чи процесуальна не сумлінність особи, яка притягається до відповідальності), надавати можливість особам ухилятись від адміністративної відповідальності, шляхом закриття проваджень за спливом строків, у випадках, коли розгляд такої справи затягнувся у суді першої інстанції.

Така думка випливає в тому числі з тлумачення ч. 2 ст. 38 КУпАП, яка визначає строк накладення стягнення - саме з дня вчинення, до дня такого накладення стягнення. Відповідна гранична межа пов`язується тільки з фактом накладення стягнення і не має формули для такої норми у вигляді: «до дня набрання рішенням суду законної сили», що регламентовано Кримінальним Законом.

На переконання апеляційного суду, очевидно у такий спосіб законодавець мав на меті менш небезпечні правопорушення забезпечити дієвим механізмом реалізації його у життя.

Таким чином, приймаючи рішення за клопотанням сторони захисту, апеляційний суд вважає тлумачення норми ст. 38 КУпАП за її буквальним змістом помилковим, і таким, що не відповідає духу закону та його змісту.

З урахуванням наведених обставин, апеляційний суд вважає, що з урахуванням того факту, що в даній справі, станом на день винесення постанови суддею місцевого суду щодо ОСОБА_1 , визначені ч.6 ст.38 КУпАП строки не минули, у суду відсутні підстави для закриття провадження по справі на підставі п.7 ч.1 ст.247 КУпАП на стадії апеляційного провадження, за умови, якщо суд апеляційної інстанції визнає рішення місцевого суду законним та обґрунтованим.

Крім того, з аналогічних підстав суд визнає необґрунтованими доводи сторони захисту про те, що накладене оскарженою постановою місцевого суду стягнення на теперішній час ще не виконане, посвідчення водія не вилучалось, тимчасовий дозвіл на право керування не видавався, оскільки це не свідчить про наявність підстав для можливості застосування апеляційним судом положень п.7 ч.1 ст.247 КУпАП та закриття провадження по справі.

Що стосується доводів сторони захисту про незаконність та необґрунтованість оскарженої постанови, апеляційним судом встановлено наступне.

Відповідно до положень ст. 1 КУпАП, завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.

Відповідно до вимог ст. 245 КУпАП, завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Згідно з положеннями ст. 280 КУпАП, суд, при розгляді справи про адміністративне правопорушення, крім іншого, зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року №14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» передбачено, що при розгляді справ зазначеної категорії необхідно з`ясовувати всі обставини, перелічені у ст.ст. 247, 280 КУпАП. Зміст постанови судді має відповідати вимогам, передбаченим ст.ст. 283, 284 КУпАП. У постанові, зокрема, потрібно навести докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення, та зазначити мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів.

Відповідно до вимог ч.1 ст.251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, безпеки на автомобільному транспорті та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Відповідно до ч. 7 ст. 294 КУпАП, апеляційний суд переглядає справу в межах доводів апеляційної скарги.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи про адміністративне правопорушення, апеляційний суд приходить до висновку, що постанова судді першої інстанції є обґрунтованою та такою, що постановлена з дотриманням вимог КУпАП, за результатами повного та всебічного дослідження доказів.

Так, згідно з протоколом серії ААД №358662 від 18.10.2022 року, водій ОСОБА_1 , 18.10.2022 року, о 23:00 год., в м. Одесі по вул. Троїцька, буд.32, керував транспортним засобом «Mitsubishi», державний номерний знак НОМЕР_1 , з явними ознаками алкогольного сп`яніння, а саме: різкий запах алкоголю з ротової порожнини, нестійка хода, а також різка зміна забарвлення покриву шкіри обличчя. Від проходження медичного огляду на стан алкогольного сп`яніння у встановленому законодавством порядку відмовився, чим порушив п.2.5 Правил дорожнього руху України. Від керування транспортним засобом ОСОБА_1 був відсторонений.

До протоколу працівниками поліції долучено: направлення на проведення медичного огляду; відео з архіву портативних відеореєстраторів 473265, 471808, 471471, на яких зафіксовано подію складання протоколу про адміністративне правопорушення (а.с.3).

Не зважаючи на відмову ОСОБА_1 під підписання проколу про адміністративне правопорушення серії ААД №358662 від 18.10.2022 року, факт вчинення останнім адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, підтверджується:відеозаписами обставин події (а.с.6) та протоколом про адміністративне правопорушення (а.с.3).

Апеляційний суд вважає, що зібрані у справі докази в їх сукупності відповідають критерію належності, допустимості та достатності для висновку про наявність у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

З метою повного, всебічного та об`єктивного встановлення обставин справи апеляційним судом переглянуті відеозаписи, з яких просліджується чітка послідовність подій, які відбувались 18.10.2022 року (а.с.6).

Зокрема, на відеозаписах зафіксований факт відмови водія ОСОБА_1 від проходження на вимогу поліцейського огляду на стан алкогольного сп`яніння, як на місці зупинки транспортного засобу за допомогою газоаналізатору «Драгер», так і в медичному закладі.

При цьому, з відеозаписів вбачається, що працівниками поліції ОСОБА_1 повідомлено про встановлення в нього ознак алкогольного сп`яніння, а саме: запах алкоголю з порожнини рота, порушення мови та координації рухів, що спростовує доводи сторони захисту в цій частині.

Відеозаписи беззаперечно підтверджують, що працівниками поліції водію ОСОБА_1 неодноразово пропонувалося пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння, але останній спочатку ніби формально погодився продути прилад «Драгер» на місці, однак почав вимагати присутності медичного працівника, та після роз`яснення працівником поліції, що при проходженні огляду на місці зупинки транспортного засобу присутність медичного працівника не передбачена, оскільки огляд проводиться працівниками поліції з використанням приладу «Драгер», ОСОБА_1 висловив свою відмову від проходження огляду на стан сп`яніння на місці зупинки автомобіля. В подальшому працівниками поліції запропоновано ОСОБА_1 пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння в медичному закладі, на що останній ніби формально надав згоду, однак категорично відмовився сідати в автомобіль працівників поліції для можливості прослідувати до медичного закладу, чим фактично відмовився від проходження огляду в медичному закладі. При цьому, працівником поліції роз`яснено ОСОБА_1 , що у разі його відмови від проходження огляду відносно нього буде складено протокол за відмову від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння, на що останній погодився та підтвердив, що відмовляється проходити огляд як на місці зупинки, так і в медичному закладі. Водночас з відеозапису вбачається, що ОСОБА_1 особисто підтвердив працівникам поліції факт його перебування в стані алкогольного сп`яніння.

Крім того, з відеозапису вбачається, що свідок, який перебував в автомобілі разом з ОСОБА_1 також підтвердив факт вживання водієм ОСОБА_1 алкогольних напоїв та вказав - «ну випивший водій трохи, ніхто ж нікому не заважає».

Окрім цього, апеляційний суд звертає увагу, що ОСОБА_1 звертався до поліцейських, повідомляв що він є військовим, бажає надалі працювати, та висловлює прохання якось узгодити питання, однак поліцейські заздалегідь попередили останнього про кримінальну відповідальність у разі висловлення пропозиції неправомірної вигоди працівнику поліції при виконанні службових обов`язків.

З відеозапису також вбачається, що працівниками поліції були роз`яснені ОСОБА_1 його права, зокрема право на правову допомогу, на перекладача, а також роз`яснені положення ст.63 Конституції України.

Таким чином, слід констатувати, що змістом відеозаписів зафіксована чітка послідовність подій, які відбувались 18.10.2023 року, під час складення відносно ОСОБА_1 протоколу про адміністративне правопорушення, які беззаперечно підтверджують відомості викладені в протоколі та вину правопорушника.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 фактично підтвердив факт керування ним транспортним засобом за обставин, викладених в протоколі про адміністративне правопорушення, а також не заперечував факту відмови в медичному огляді на стан алкогольного сп`яніння як на місці зупинки, так і в медичному закладі.

Твердження захисника про те, що дії поліцейських при пропонуванні проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння мали ознаки упередженості, носили формальний та поверхневий характер, апеляційний суд визнає безпідставними, оскільки вони спростовуються змістом відеозаписів обставин події.

Дій, які б вказували на порушення поліцейськими порядку або Інструкції на стадії складання протоколу про адміністративне правопорушення, під час апеляційного розгляду не встановлено.

Доводи сторони захисту про те, що ОСОБА_1 надав свою згоду на проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння в медичному закладу, але працівники поліції не доставили його в такий заклад, апеляційний суд визнає неспроможними, оскільки первинне ніби погодження ОСОБА_1 проходження огляду в медичному закладі, та подальша його відмова сідати до автомобілю поліцейських для поїздки до медичного закладу, та зазначення під відео фіксацію його відмови від проходження огляду в медичній установі, не ставили в обов`язок поліцейських доставляти його до лікарні, від чого останній відмовився.

Апеляційний суд звертає увагу, що форма відмови особою від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння може бути виражена не тільки повідомленням нею про це, а також вчиненням інших певних дій, які свідчать про фактичну відмову особи від проходження огляду на стан сп`яніння.

Доводи сторони захисту про недопустимість відеозапису як доказу з огляду на його неповноту та порушення безперервності відео фіксації події, апеляційний суд визнає неспроможними, з огляду на таке.

Зі змісту апеляційної скарги, пояснень ОСОБА_1 та його захисника в суді апеляційної інстанції вбачається, що вони не заперечують того факту, що на відеозаписі зафіксований саме ОСОБА_1 та події, які відбувались у вказані в протоколі час та місці.

Оскільки ОСОБА_1 фактично не заперечує того факту, що на відеозаписі зафіксовано події, які відбувались 18.10.2022 року, зокрема його спілкування з працівниками патрульної поліції з приводу його зупинки, складання протоколу та його відмова від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння на місці зупинки за допомогою технічного засобу «Драгер» та у встановленому законом порядку в медичному закладі, суд вважає, що об`єктивних даних зафіксованих на відеозаписах цілком достатньо для підтвердження факту вказаних в протоколі обставин, та не вбачає підстав для визнання відеозапису неналежним та недопустимим доказом. За наведених обставин, даний доказ, з огляду на приписи ст.251 КУпАП, є належним та допустимим.

При цьому, апеляційний суд наголошує, що в даній конкретній ситуації, вказане захисником порушення принципу безперервності відео фіксації, жодним чином не впливає на повноту, всебічність та об`єктивність з`ясування обставин у даній справі та доведеності поза розумним сумнівом факту вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, оскільки на вказаних відеозаписах зафіксовано обставини справи, які підтверджують скоєння правопорушення.

З урахуванням наведеного, зміст подій зафіксованих на відеозаписах, не зважаючи, що ці записи дійсно мають певні переривання, що не позбавляє встановити фактичну картину подій правопорушення, повністю узгоджується з обставинами справи, викладеними в протоколі про адміністративне правопорушення та долученими до нього доказами.

Будь-яких інших фактичних даних, які б спростовували чи ставили під сумнів достовірність відеозаписів з боді-камер, стороною захисту до апеляційної скарги не долучено та в судовому засіданні не наведено.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що долучений до матеріалів справи відеозапис, беззаперечно та поза розумним сумнівом підтверджує відомості викладені в протоколі та доводить вину правопорушника.

При цьому апеляційний суд враховує, що підстави та порядок виявлення у водіїв транспортних засобів, в тому числі алкогольного сп`яніння, передбачені ст.266 КУпАП та Інструкцією «Про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції», затвердженою наказом МВС України, МОЗ України від 09 листопада 2015 року №1452/735 (далі - Інструкція №1452).

Огляду на стан сп`яніння підлягають водії транспортних засобів, щодо яких є підстави вважати, що вони перебувають у стані сп`яніння згідно з ознаками такого сп`яніння (частина 1 статті 266 КУпАП, пункт 2 Інструкції №1452). Ознаками алкогольного сп`яніння є, поряд з іншим, запах алкоголю з порожнини роту, порушення координації руху та мови, виражене тремтіння пальців рук, різка зміна забарвлення шкірного покрову обличчя, поведінка, що не відповідає обстановці (пункт 3 Інструкції №1452).

Огляд на стан алкогольного сп`яніння проводиться: 1) поліцейським на місці зупинки транспортного засобу з використанням спеціальних технічних засобів, дозволених до застосування МОЗ та Держспоживстандартом; 2) лікарем закладу охорони здоров`я, в тому числі, в разі відмови водія від проходження огляду на стан сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу або його незгоди з результатами огляду, проведеного поліцейським (частина 2,3 статті 266 КУпАП, пункти 6,7 Інструкції №1452).

Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 , він був складений за відмову від проходження останнім від огляду на стан алкогольного сп`яніння, що підтверджується відеозаписом та стороною захисту не спростовується.

Апеляційний суд звертає увагу, що диспозиція ч.1 ст.130 КУпАП передбачає відповідальність як за керування транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння, так і за відмову особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння, або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Відповідно до п.2.5 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001 року, водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Апеляційний суд наголошує, що відмова особи від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння сама по собі містить склад адміністративного правопорушення, за яке передбачена адміністративна відповідальність. При цьому, незгода водія з діями працівників поліції щодо вказаних обставин не має значення, оскільки такі дії є особистим волевиявленням особи, що не бажає пройти огляд. Тому, враховуючи те, що ОСОБА_1 було запропоновано пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння на місці зупинки та в медичному закладі, на що останній відмовився, слід дійти висновку про наявність в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП.

При прийнятті рішення, апеляційний суд враховує показання допитаних місцевим судом свідків: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Сторона захисту не заперечує відповідності викладених в мотивувальній частині постанови місцевого суду показань свідків тим показанням, які вони надали суду.

Так, свідок ОСОБА_2 пояснив, що автомобіль на якому вони їхали з ОСОБА_1 , в момент коли їх зупинили поліцейські, оформлений на його ім`я. Проте він був придбаний за спільний кошт та використовувався як службовий. Оскільки автомобіль на ручній коробці передач, якою свідок не в повній мірі володіє, автомобілем на той час керував ОСОБА_1 або інший їх колега, однак, хто саме керував в той день, він не пам`ятає.

Свідок ОСОБА_3 пояснив, що сам момент керування ОСОБА_1 автомобілем він не бачив, оскільки не їх екіпаж зупинив автомобіль. Він з колегами прибули на місце зупинки пізніше, оскільки патруль, який зупинив автомобіль не мав при собі технічного пристрою «Драгер». На місці зупинки ОСОБА_1 факт керування під час спілкування та складання протоколу не заперечував.

Свідок ОСОБА_4 пояснив суду, що ним було складено направлення на огляд водія транспортного засобу з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції. Щодо керування ОСОБА_1 автомобілем свідок надав свідчення повністю аналогічні свідченням ОСОБА_3 . При цьому вказав, що факт відмови ОСОБА_1 від медичного огляду зафіксований та підтверджується відеозаписом.

Свідок ОСОБА_5 надав пояснення аналогічні показанням свідка ОСОБА_3 .

Апеляційний суд враховує доводи захисника про те, що працівники поліції не можуть бути свідками, оскільки є особами щодо упередженості яких є сумніви, з посиланням на ч.6 розділу ІІ Інструкції №1452/735, затвердженої наказом МВС України, МОЗ України від 09.11.2015 року.

Водночас апеляційним судом враховуються висновки у постанові Верховного Суду від 29.04.2020 року у справі № 161/5372/17, в якій зазначено, що при винесенні покарання за порушення ПДР судді не можуть покладатися на свідчення інспектора поліції, який виніс постанову про штраф. Суд касаційної інстанції погодився рішенням суду апеляційної інстанції, зазначивши, що цінність свідка полягає в його безпосередньому об`єктивному сприйнятті обставини справи за допомогою органів чуттів і відсутності юридичної зацікавленості у вирішенні справи. І саме з огляду на своє нейтральне становище людина здатна об`єктивно та правильно засвідчити події і факти так, як вони дійсно відбувалися для можливості уникнення формалізму та зловживання процесуальними правами. Суд зауважив, що на підставі показань свідків не можуть встановлюватися факти, які з огляду на закон або звичай установлюються в документах. Верховний Суд вказав, що обставини, що підтверджуються показаннями свідка повинні узгоджуватись з іншими доказами у справі, тоді вони можуть бути визнані судом достовірними та достатніми для висновку про винуватість особи в тому чи іншому адміністративному правопорушенні.

Апеляційний суд, наголошує, що обставини справи, що підтверджуються показаннями свідків, повинні узгоджуватись з іншими доказами у справі, і лише тоді вони можуть бути визнані судом достовірними та достатніми для висновку про винуватість особи в тому чи іншому адміністративному правопорушенні.

З урахуванням того, в даній справі покази свідків, не є єдиними доказами у справі, та вони узгоджуються із обставинами зафіксованими на відеозаписі події, а також підтверджуються поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, у апеляційного суду відсутні підстави ставити під сумнів показання свідків працівників поліції, з мотивів їх упередженості.

Таким чином, доводи сторони захисту про неповне з`ясування судом першої інстанції обставин справи, апеляційний суд визнає безпідставними та такими, що спростовуються матеріалами справи.

Доводи сторони захисту стосовно того, що матеріалами справи не доведено виконання ОСОБА_1 функцій водія, зокрема керування ним транспортним засобом «Mitsubishi», державний номерний знак НОМЕР_1 , апеляційний суд визнає неспроможними та такими, що спростовуються доказами у справі.

Апеляційний суд звертає увагу, що Правила дорожнього руху України не містять визначення терміну «керування транспортним засобом».

Однак, таке визначення було наведено в п.27 Пленуму ВСУ від 23.12.2005 року №14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», за яким керування транспортним засобом - виконання функцій водія під час руху такого засобу або інструктора-водія під час навчання учнів-водіїв, незалежно від того, керує особа транспортним засобом, який рухається своїм ходом чи за допомогою буксирування.

Керування транспортним засобом розуміється, як технічна дія водія з метою приведення транспортного засобу в рух, зворушення з місця і, як наслідок, переміщення транспортного засобу в просторі.

В цій справі доводи сторони захисту стосовно не доведеності виконання ОСОБА_1 функцій водія та керування ним транспортним засобом за викладених в протоколі обставин, беззаперечно спростовуються відеозаписами нагрудних камер працівників патрульної поліції, з яких вбачається, що ОСОБА_1 , за запитання працівника поліції чи він водій автомобілю, особисто підтвердив саме він є водієм. Крім того, апеляційний суд враховує, що під час спілкування із працівниками поліції з приводу проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння та складання протоколу, ОСОБА_1 не заперечував факту керування ним автомобілем.

Таким чином, власні пояснення ОСОБА_1 , які зафіксовані на відеозаписах з нагрудних камер працівників патрульної поліції та зміст цих відеозаписів, та пояснення в суді апеляційної інстанції, поза розумним сумнівом підтверджують доведеність факту керування останнім автомобілем, за викладених в протоколі про адміністративне правопорушення обставин.

Доводи захисника стосовно того, що місцевий суд не встановив керування транспортним засобом у комендантську годину військовослужбовцем ОСОБА_1 , колегія судів визнає безпідставними, оскільки з огляду на приписи ч.1 ст.130 КУпАП, встановлення таких обставин не впливає на суть правопорушення, передбаченого ст.130 КУпАП.

Твердження сторони захисту стосовно не надання доказів порушення Правил дорожнього руху та не з`ясування місцевим судом підстав зупинки автомобіля під керуванням ОСОБА_1 , колегія суддів визнає необґрунтованими, оскільки з відеозапису вбачається, що працівники поліції вказують, що транспортний засіб було зупинено у зв`язку із різкою зміною ним напрямку руху, з вул. Преображенської в напрямку вул. Троїцької в м. Одесі.

Доводи захисника стосовно того, що: місцевий суд не встановив повні обставини справи, що передували зупинці та під час зупинки, окремо не зазначення поліцейським частини паролю військовослужбовцю; місцевий суд відмовився встановити обставини невиконання поліцейським усного розпорядження іншого присутнього поліцейського щодо повідомлення Військової служби правопорядку Збройних Сил України; апеляційний суд визнає безпідставними, оскільки вказані обставини не спростовують факту скоєння ОСОБА_1 адміністративного правопорушення.

Апеляційний суд критично відноситься до доводів захисника про те, що суддя місцевого суду не встановив прізвища, посади, спеціального звання всіх поліцейських присутніх у період часу, що передував складанню протоколу та під час його складання, які наявні на відео записах, оскільки з урахуванням досліджених судом доказів, вказані обставини не мають вирішального значення для справи.

Доводи захисника про те, що суддя місцевого суду не встановив обставин не виконання поліцейськими обов`язку щодо складання протоколу за ч.1 ст.130 КУпАП відносно власника транспортного засобу, який нібито передав керування, колегія судів визнає неспроможними, оскільки в даній справі розглядаються лише матеріали за протоколом, складеним відносно ОСОБА_1 , як водія транспортного засобу за ч.1 ст.130 КУпАП.

Посилання захисника на те, що суддя місцевого суду при розгляді справи не встановив моменту виявлення поліцейськими підстав вважати наявність у ОСОБА_1 ознак алкогольного сп`яніння та виконання працівниками поліції вимог ч.9 Розділу ІІ Інструкції №1452, а саме забезпечення доставки ОСОБА_1 до найближчого закладу охорони здоров`я не пізніш ніж протягом двох годин з моменту виявлення підстав для його проведення, апеляційний суд визнає необґрунтованими, оскільки встановлення вказаних обставин було б вирішальними за умови проходження ОСОБА_1 огляду на стан алкогольного сп`яніння та встановлення чи не порушено встановленні часові проміжки з моменту виявлення підстав для проведення огляду до моменту проведення такого огляду, оскільки в даній конкретній ситуаціє мала місце відмова водія ОСОБА_1 від проходження огляду.

Апеляційний суд визнає безпідставними доводи захисника про те, що місцевим судом не враховано обставин порушення поліцейським ч.6 Розділу ІІ Інструкції №1452, відповідно до яких огляд на стан сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу проводиться в присутності двох свідків, оскільки ч. 2 ст. 266 КУпАП (редакція від 16.02.2021 року) передбачено, що огляд водія (судноводія) на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, проводиться поліцейським з використанням спеціальних технічних засобів. Під час проведення огляду осіб поліцейський застосовує технічні засоби відеозапису, а в разі неможливості застосування таких засобів огляд проводиться у присутності двох свідків. Матеріали відеозапису обов`язково долучаються до протоколу про адміністративне правопорушення.

За таких обставин, враховуючи приписи ч. 2 ст. 266 КУпАП (в редакції від 16.02.2021 року), за умови застосування технічних засобів відео фіксації, участь свідків не є обов`язковою, в тому числі і з урахуванням ієрархії нормативно правових актів, відповідно до яких КУпАП має вищу юридичну силу ніж Інструкція №1452.

Доводи захисника про те, що суддя місцевого суду не звернув увагу на складення працівниками поліції протоколу про адміністративне правопорушення без додержання вимог ст.256 КУпАП, оскільки в протоколі не вказані прізвища свідків, а також інші відомості необхідні для вирішення справи, а саме відеозапису з двох камер, та суддя безпідставно не повернув протокол відповідному правоохоронному органу, апеляційний суд вважає необґрунтованими, оскільки в протоколі вказані реквізити трьох портативних відео реєстраторів, а зазначення свідків при наявності відеозапису в даному конкретному випадку не було обов`язковим, а тому відповідно у суду не було підстав для повернення протоколу для дооформлення до патрульної поліції.

Апеляційний суд звертає увагу на слушність зауважень захисника на безпідставне зазначення в направленні на огляд водія транспортного засобу з метою виявлення стану алкогольного сп`яніння про доставлення поліцейським особи ОСОБА_1 на огляд у заклад охорони здоров`я, в той час як останній до медичного закладу не доставлявся, у зв`язку із його відмовою від проходження огляду в медичному закладі. Разом з цим, вказана обставина, вочевидь є певним недоліком вказаного документу, але не спростовує доведеність вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП.

За викладених обставин, апеляційний суд вважає, що вина ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП повністю доведена, а тому оскаржена постанова є законною, обґрунтованою та вмотивованою.

Разом з тим, дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення ОСОБА_1 та його захисника, апеляційний суд вважає, що при обранні виду і розміру адміністративного стягнення відносно ОСОБА_1 , суд першої інстанції не врахував обставин справи та даних про особу правопорушника.

Відповідно до вимог ст.ст. 23, 33 КУпАП адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобігання вчиненню нових правопорушень.

Стягнення за адміністративне правопорушення накладається у межах, установлених цим Кодексом та іншими законами України. При накладенні стягнення враховуються характер вчиненого правопорушення, особа порушника ступінь його вини майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність.

Адміністративні стягнення має на меті покарання порушника, запобігання скоєнню нових правопорушень. Однак, апеляційний суд наголошує, що покарання не є самоціллю, воно виступає необхідним засобом виховання правопорушника і запобігання правопорушенням.

У статті 17 Закону України від 23.02.2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що «При розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права».

Європейський суд з прав людини поширює стандарти, які встановлює Конвенція для кримінального провадження, на провадження у справах про адміністративні правопорушення (справа «Надточий проти України від 15 травня 2008 року»). ЄСПЛ зазначив, що український уряд визнав кримінально-правовий характер Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Європейський Суд з прав людини у рішенні «Шмауцер (Schmautzer) проти Австрії» від 23.10.1995 року зазначив, що дорожньо-транспортні правопорушення, за які може бути накладено стягнення у виді штрафу чи обмеження у користуванні водійськими правами, підпадають під визначення «кримінального обвинувачення». Позбавлення прав на управління транспортним засобом також розглядається Європейським Судом кримінально-правовою санкцією, оскільки «право керувати автомобілем є дуже корисним в щоденному житті і для здійснення діяльності» (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Маліге проти Франції» від 23 вересня 1998 року).

Європейський суд з прав людини у справі «Скоппола проти Італії» від 17.09.2009 року (заява №10249/03) зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

У справі «Ізмайлов проти Росії» (п.38 рішення від 16 жовтня 2008 року), Європейський Суд вказав, що при призначенні покарання «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи»». Також, як у справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 9 червня 2005 року), так і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Європейський Суд з прав людини зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значним, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу законності і воно не було свавільним».

Частина 2 ст. 61 Конституції України передбачає, що юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

Враховуючи вище наведене та вирішуючи питання щодо законності, справедливості та пропорційності застосування до ОСОБА_1 адміністративного стягнення у виді позбавлення права керування транспортними засобамив даній справі, апеляційний суд зазначає наступне.

Апеляційний суд враховує, що санкція ч.1 ст.130 КУпАП не передбачає застосування альтернативного стягнення, оскільки вказаною нормою закону передбачене одночасне накладення штрафу та позбавлення права керування транспортними засобами.

Разом з цим, суд вважає, що в даній справі, позбавлення ОСОБА_1 права керування транспортними засобами, з урахуванням конкретних обставин справи та особи правопорушника, який є військовослужбовцем, слід вважати таким, що не в повній мірі відповідає інтересам держави. На думку суду, таке стягнення, незважаючи на те, що воно передбачене санкцією статті закону, є надмірним та не відповідає принципу розумності,а його застосування не слугуватиме досягненню мети забезпечення справедливого балансу між інтересами суспільства та особи, яка на теперішній час перебуває на військовій службі та боронить державу. При цьому, апеляційний суд враховує фактичну відсутність шкідливих наслідків скоєного ОСОБА_1 правопорушення.

Апеляційний суд вважає, що вказані обставини, в своїй сукупності, дають суду підстави дійти висновку про те, що перебування ОСОБА_1 на військовій службі, який має багаторічний досвід в ЗСУ, та між іншим використання ним навичок водія в умовах несення служби, вочевидь буде більш раціональним та кориснішим для виконання ним завдань в Збройних Силах України. В даному випадку, на думку суду, накладення на правопорушника адміністративного стягнення у виді штрафу, є достатнім для критичного усвідомлення останнім протиправності свого вчинку, в достатній мірі слугуватиме його вихованню, а також запобігатиме вчиненню ним нових правопорушень у сфері дорожнього руху.

За наведених обставин, апеляційний суд вважає, що оскаржена постанова суду першої інстанції підлягає зміні в частині застосування стягнення, шляхом виключення з резолютивної частини постанови рішення суду про позбавлення ОСОБА_1 права керування транспортними засобами на 1 (один) рік.

Керуючись ст. 294 КУпАП, апеляційний суд,

постановив:

Клопотання ОСОБА_1 та його захисника Михайлова О.М. про закриття провадження стосовно ОСОБА_1 на підставі п.7 ч.1 ст.247 КУпАП, у зв`язку із закінченням строку накладення адміністративного стягнення залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу захисника Михайлова О.М. задовольнити частково.

Постанову судді Приморського районного суду м. Одеси від 21.08.2023 року, якою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнаний винуватим за ч.1 ст.130 Кодексу України про адміністративні правопорушення змінити в частині накладення адміністративного стягнення.

Виключити з абзацу першого резолютивної частини постанови судді Приморського районного суду м. Одеси від 21.08.2023 року вказівку про застосування до ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адміністративного стягнення у виді позбавлення права керування транспортними засобами строком на 1 (один) рік.

В іншій частині постанову суду першої інстанції залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили негайно, з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.

Суддя

Одеського апеляційного суду Р.І. Котелевський