Справа №345/4921/23
Провадження № 3/345/1681/2023
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04.12.2023 року м.Калуш

Суддя Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області Гапоненко Р.В., розглянувши матеріали справи про адміністративне правопорушення, які надійшли від Калуського РВП ГУНП в Івано-Франківській області, про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючого на АДРЕСА_1 , не працюючого, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , громадянина України, за ч.1 ст.130 Кодексу України про адміністративні правопорушення,-

В С Т А Н О В И В:

21 вересня 2023 року поліцейським СРПП Калуського РВП Микуляком Ю.Л. щодо ОСОБА_1 складено протокол про адміністративне правопорушення, серія ААД № 588760. У цьому протоколі зазначено, що ОСОБА_1 21.09.2023 о 14 год 11 хв, в м. Калуш на вулиці Львівська керував транспортним засобом ВАЗ 2107, номерний знак НОМЕР_2 , з явними ознаками наркотичного сп`яніння, а саме зіниці очей не реагують на світло, блідість обличчя, тремтіння пальців рук, поведінка, що не відповідає обстановці. Від проходження огляду на стан наркотичного сп`яніння, у встановленому законом порядку, водій відмовився.

В судове засідання ОСОБА_1 не з`явився.

Захисник ОСОБА_1 адвокат Гунько О.Ю. подав клопотання про закриття провадження у справі, яке обґрунтовує відсутністю доказів керування його підзахисним транспортним засобом і недопустимістю доказів, наданих особою, яка склала протокол про адміністративне правопорушення.

Дослідивши матеріали справи і долучений до неї відеозапис, прихожу до таких висновків.

Згідно п. 4.1 Рішення Конституційного Суду України від 22 грудня 2010 р. № 23-рп/2010 (справа про адміністративну відповідальність у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху) Конституційний Суд України дійшов висновку, що адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до адміністративної відповідальності ґрунтуються на конституційних принципах та правових презумпція, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні.

Конституція України має найвищу юридичну силу, закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй (частина друга статті 8 Конституції України).

Згідно зі ст. 62 Конституції України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначає, що кожен, хто обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку (ч. 2).

Так, в розумінні Європейського суду з прав людини, викладеного у рішенні Суду від 06.12.1988 у справі "Барбера, Мессегуе і Джабардо проти Іспанії", принцип презумпції невинуватості полягає в тому, що тягар доведення вини обвинуваченого покладається виключно на обвинувачення, а всі сумніви повинні тлумачитися на його користь. При цьому, принцип презумпції невинуватості є обов`язковим не лише для органів досудового розслідування чи судів, а й для будь-яких інших суб`єктів владних повноважень. Поширюється він не лише на прийняття такими суб`єктами певних рішень, а й на публічні висловлювання певних посадових осіб.

Зокрема, в рішенні від 10.02.1995 у справі "Аллене де Рібермон проти Франції", де заявник скаржився на порушення презумпції невинуватості міністром внутрішніх справ, який зробив публічну заяву з твердженням про винуватість заявника. У даному рішенні, Суд вказує на те, що заява про винуватість, з однієї сторони, спонукала громадськість повірити в неї, а з іншої випереджало оцінку фактів справи компетентними суддями. Отже, порушення статті 6 пункту 2 мало місце. Таким чином, сфера застосування принципу презумпції невинуватості є значно ширшою. Він обов`язковий не лише для кримінального суду, який вирішує питання про обґрунтованість обвинувачення, а й для всіх інших органів держави, відтак жодна посадова особа не може навіть називати людину винуватою, підміняючи таким чином доведення вини відповідно до закону, та перебираючи на себе функцію суду.

Так, диспозиція частини першої статті 130 КУпАП передбачає з-поміж іншого адміністративну відповідальність за керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння.

Керування транспортним засобом, згідно роз`яснень, які містяться у пункті 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 23.12.2005 № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», розуміється виконання функцій водія під час руху такого засобу або інструктора-водія під час навчання учнів-водіїв, незалежно від того, керує особа транспортним засобом, який рухається своїм ходом чи за допомогою буксирування.

Згідно постанови Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 404/4467/16-а, само по собі керування транспортним засобом розуміється, як технічна дія водія з метою приведення транспортного засобу в рух, зворушення з місця і, як наслідок, переміщення транспортного засобу в просторі. Експлуатація транспортного засобу передбачає використання цього транспортного засобу за призначенням, тобто з метою керування.

Таким чином, керування транспортним засобом - це умисне виконання особою функцій водія шляхом вчинення технічних дій для приведення транспортного засобу в рух та зворушення з місця, а під час руху для зміни напрямку руху та/чи швидкості транспортного засобу.

Відповідно до підпункту «а» пункту 2.9 Правил дорожнього руху України, які затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 №1306, водієві забороняється керувати транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Матеріали справи, в тому числі відеозапис, не містять доказів керування ОСОБА_1 транспортним засобом.

Суд зазначає, що при складанні вищевказаного протоколу про адміністративне правопорушення, ОСОБА_1 не визнавав факту керування ним транспортним засобом.

В той же час, надані для розгляду матеріали справи містять істотні суперечності.

З відеозаписів, що долучені до матеріалів справи (№DSJ_0000000_/09/21 розміром 40 МБ та іншим без ідентифікації файлом розміром 138,8 МБ) вбачається, що працівники поліції 21.09.2023 року на службовому автомобілі рухаються по автодорозі Калуської об`їзної, в процесі руху зупиняють автомобіль марки ВАЗ 2107, д.н.з. НОМЕР_2 , який рухався попереду. В подальшому, після зупинки відеозапис припиняється. Надалі здійснюється новий відеозапис, на якому працівники поліції стоять на узбіччі дороги, вже зі складеним протоколом про адміністративне правопорушення, і повідомивши про складання протоколу припинили відеофіксацію.

При цьому, факт керування транспортним засобом саме ОСОБА_1 будь-якими належними і допустимими доказами не підтверджено, такі взагалі відсутні в матеріалах справи. З матеріалів справи взагалі не можливо встановити особу, яка керувала автомобілем під час його зупинки.

Наданий відеозапис не відображає всіх відомостей про вчинення правопорушення, не є безперервним, а тому до уваги судом не береться, що узгоджується із висновком Верховного Суду, який викладено у постанові Касаційного адміністративного суду від 18 липня 2019 року у справі № 216/5226/16-а (2-а/216/33/17) (адміністративне провадження К/9901/20315/18), оскільки зроблений з порушеннями п.п.1 п.2 Розділу І і п.5 Розділу ІІ Інструкції із застосування органами та підрозділами поліції технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, яка була затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України 18.12.2018 №1026, зареєстрована в Міністерстві юстиції України 11.01.2019 № 28/32999.

Статтею 7 КУпАП передбачено, що ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.

За обставин викладених вище, суд дійшов висновку про недоведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні ним адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, а саме відмови від проходження огляду на стан наркотичного сп`яніння. Всі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на його користь, а викладені в протоколі про адміністративне правопорушення обставини не підтверджуються доказами у справі.

Тому суд приходить до висновку щодо відсутності підстав для притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності та закриває провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст.7, 9, 164, 247, 283-287 КУпАП, суддя

П О С Т А Н О В И В :

Провадження у справі відносно ОСОБА_1 за ч.1 ст.130 Кодексу України про адміністративні правопорушененя закрити на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП, у зв`язку з відсутністю в його діях події і складу адміністративного правопорушення.

Постанова може бути оскаржена до Івано-Франківського апеляційного суду через Калуський міськрайонний суд Івано-Франківської області протягом 10 діб з часу проголошення.

Суддя: