СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
ун. № 759/7050/23
пр. № 3/759/3548/23
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 травня 2023 рокусуддя Святошинського районного суду м. Києва Шум Л.М., розглянувши матеріали, що надійшли від УПП у м. Києві про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 за ч.1. ст. 164 Кодексу України про адміністративні правопорушення, -

ВСТАНОВИВ:

Згідно протоколу про адміністративне правопорушення серії ГП № 127055 від 07 квітня 2023 року, складеного старшим інспектором з О/Д відділу безпеки дорожнього руху управління патрульної поліції в місті Києві Департаменту патрульної поліції майором поліції Сергієм Шарлай (надалі - «Протокол»), ОСОБА_1 07.04.2023 року о 08.00 год. в місті Київ проспект Перемоги, будинок 136, керуючи автобусом Фольксваген д/н НОМЕР_1 здійснював регулярні спеціальні перевезення пасажирів за маршрутом ст.м. Житомирська-Капітанівка без документів дозвільного характеру, а саме: договір, паспорт маршруту руху, дозвіл, чим порушив п. 1.5. ПДР, ст. 39 ЗУ «Про автомобільний транспорт», чим вчинив правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 164 КУпАП.

26 квітня 2023 року від представника ОСОБА_1 , адвоката Бітківського В.М. через канцелярію суду надійшли Заперечення проти протоколу про адміністративне правопорушеннями, якими адвокат Бітківський В.М. просив суд провадження у справі № 759/7050/23 про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 164 КУпАП закрити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП - за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.

В судовому засіданні адвокат Бітківський В.М. заперечував проти даного адміністративного правопорушення та просив суд закрити його в зв`язку з безпідставністю.

Суд, заслухавши захисника- адвоката Бітківського В.М. дослідивши матеріали справи про адміністративне правопорушення, приходить до такого висновку.

Згідно з наказом № 76/к від 23 серпня 2018 року ОСОБА_1 29 серпня 2018 року прийнятий на роботу Водія автотранспортних засобів Відділу адміністративно-господарського забезпечення ТОВ «Компанія Адоніс».

На підставі пункту 3 Рішення № 05 учасника Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Адоніс» від 25 квітня 2019 року змінено найменування Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Адоніс» на ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «МЕДИЧНИЙ ЦЕНТР ІМЕНІ АКАДЕМІКА ЮРІЯ ПРОКОПОВИЧА СПІЖЕНКА» (надалі - «Товариство», та/або ТОВ «Медичний центр ім. акад. Ю.П. Спіженка»).

Основним видом діяльності ТОВ «Медичний центр ім. акад. Ю.П. Спіженка» є Спеціалізована медична практика, а саме ТОВ «Медичний центр ім. акад Ю.П. Спіженка» спеціалізується на лікуванні онкохворих пацієнтів, та здійснює свою діяльність під знаком для товарів та послуг «Спіженко Клініка» (власником якого являється ОСОБА_2 , яка є учасником Товариства).

Місцезнаходженням Товариства є наступна адреса: АДРЕСА_2 .

З моменту заснування Товариства (з 2008 року), останнє здійснює автомобільне перевезення працівників до місця роботи, та з місця роботи власними (орендованими) автобусами,. тобто здійснює автомобільне перевезення пасажирів (працівників) для власних потреб.

Так, зокрема, автотранспортний засіб VOLKSWAGEN, модель Crafter A308.51, реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 , рік випуску 2014 (надалі -«Автомобіль»), яким 07 квітня 2023 року керував водій ОСОБА_1 належить ОСОБА_2 (учаснику Товариства) на підставі Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 .

01 листопада 2022 року, між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 та ТОВ «Медичний центр ім. акад. Ю.П. Спіженка» укладено ДОГОВІР № 01/11/22-НЮ ОРЕНДИ АВТОМОБІЛЯ (надалі - «Договір оренди»), відповідно до якого, орендодавець (ФОП ОСОБА_2 ) передав в орендар (Товариство) прийняв у тимчасове користування (Оренду) Автомобіль (п.1.1 Договору оренди). Термін оренди Автомобіля складає 3 роки (п. 2.1 Договору оренди).

Абзац 2-3 частини 10 статті 39 Закону України «Про автомобільний транспорт» визначає перелік документів на перевезення пасажирів автобусами для власних потреб, а саме: для автомобільного перевізника - документ, що засвідчує використання автобуса на законних підставах, список пасажирів, яких перевозять, завірений підписом перевізника, інші документи, передбачені законодавством України;

для водія - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на автобус, список пасажирів, яких перевозять, завірений підписом перевізника, інші документи, передбачені законодавством України.

Наказом т.в.о. Директора Товариства № 50-ОД від 01 вересня 2022 року затверджено список працівників (пасажирів), які перевозяться транспортом Товариства для власних потреб (копія наказу та списку міститься в матеріалах справи).

Тобто, у ОСОБА_1 07 квітня 2023 року були всі документи, відповідно до ст. 39 Закону України «Про автомобільний транспорт», які підтверджують перевезення пасажирів для власних потреб.

07 квітня 2023 року, не звертаючи увагу на те, що Автомобіль був забрендований знаком для товарів та послуг « ІНФОРМАЦІЯ_2 », не звертаючи увагу на усні пояснення водія ОСОБА_1 про те, що останній перевозить працівників Товариства на роботу, не здійснивши опитування пасажирів, які перебували в Автомобілі, майор поліції Сергій Шарлай , стверджував що ОСОБА_1 здійснює регулярні спеціальні перевезення пасажирів, без документів дозвільного характеру, та зокрема вимагав надати договір із замовником на маршрут спеціальних регулярних перевезень, паспорт маршруту руху, дозвіл (що підтверджується Протоколом та Рапортом, які містяться в матеріалах справи), чим порушив ЗУ «Про автомобільний транспорт» та ЗУ «Про ліцензування».

Суд звертає увагу на те, що у Рапорті майора поліції Сергія Шарлая йде мова про відсутність лише договору із замовником на маршрут спеціальних регулярних перевезень, натомість у Протоколі додатково вказано, що також відсутній паспорт маршруту руху, дозвіл, тобто інформація зазначена в Протоколі та Рапорті відрізняється.

Також у Протоколі вказано, що ОСОБА_5 своїми діями порушив п.1.5. ПДР та ст. 39 «Про автомобільний транспорт», натомість у Рапорті вказано про порушення ст. 39 ЗУ «Про автомобільний транспорт» та ЗУ «Про ліцензування».

У п.1.5. Правил Дорожнього руху України вказано, що дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків.

Особа, яка створила такі умови, зобов`язана негайно вжити заходів до забезпечення безпеки дорожнього руху на цій ділянці дороги та вжити всіх можливих заходів до усунення перешкод, а якщо це неможливо, попередити про них інших учасників дорожнього руху, повідомити уповноважений підрозділ Національної поліції, власника дороги або уповноважений ним орган.

Тобто працівник поліції помилково послався в Протоколі на п.1.5. ПДР, оскільки Правила дорожнього руху ОСОБА_1 не порушувалися.

Також у Протоколі не правильно кваліфіковано те, що ОСОБА_1 здійснював регулярні спеціальні перевезення пасажирів, чим порушив ч.1 ст. 164 КУпАП, оскільки, як зазначалося вище, ОСОБА_1 здійснював перевезення пасажирів для власних потреб Товариства.

Так, ст. 39 Закону України «Про автомобільний транспорт», визначає перелік документів дозвільного характеру, на підставі яких здійснюються пасажирські перевезення, зокрема у абзаці третьому частини третьої статті 39 Закону України «Про автомобільний транспорт» визначено документи для регулярних спеціальних пасажирських перевезень:

для автомобільного перевізника - ліцензія, договір із замовником транспортних послуг, паспорт маршруту, документ, що засвідчує використання автобуса на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством України;

для водія автобуса - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, схема маршруту, розклад руху, інші документи, передбачені законодавством України.

Проте, законодавець також у Абзац 2-3 частини 10 статті 39 Закону України «Про автомобільний транспорт» визначає перелік документів, якщо такий транспорт використовується для власних потреб, звільняючи при цьому перевізника для отримання будь-яких дозволів, що узгоджується із позицією Верховного Суду, у схожих правовідносинах, викладену у п.33 Постанови від 25 січня 2023 року по справі № 140/1167/22, у якій зазначено:

«Водночас законодавець розмежовує автомобільних перевізників, які повинні мати серед обов`язкових документів ліцензію, оскільки у статті 39 Закону № 2344-III виокремлюється таке поняття як перевезення пасажирів автобусами і легковими автомобілями для власних потреб та у таких осіб відсутнє зобов`язання мати серед переліку документів ліцензію».

Зазначене вище свідчить, що працівник поліції незаконно вимагав від водія ОСОБА_1 документи, по регулярних спеціальних перевезеннях, не пересвідчившись в тому, що у даному випадку здійснюються пасажирські перевезення для власних потреб.

На переконання суду у діях ОСОБА_1 відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 164 КУпАП.

Частиною 1 ст. 164 КУпАП передбачена адміністративна відповідальність за провадження господарської діяльності без державної реєстрації як суб`єкта господарювання або без подання повідомлення про початок здійснення господарської діяльності, якщо обов`язковість подання такого повідомлення передбачена законом, або без отримання ліцензії на провадження виду господарської діяльності, що підлягає ліцензуванню відповідно до закону, або у період зупинення дії ліцензії, у разі якщо законодавством не передбачені умови провадження ліцензійної діяльності у період зупинення дії ліцензії, або без одержання документа дозвільного характеру, якщо його одержання передбачене законом (крім випадків застосування принципу мовчазної згоди).

Отже, диспозиція ч. 1 ст. 164 КУпАП має бланкетний характер.

У складеному щодо ОСОБА_1 протоколі зазначено, що він порушив статтю 39 Закону України «Про автомобільний транспорт».

Вказаною статтею Закону, яка складається із 12 частин, визначено перелік документів, на підставі яких виконуються пасажирські перевезення.

Разом із цим, у складеному відносно ОСОБА_1 Протоколі не зазначено яку саме частину статті було порушено ОСОБА_1 , а також не зазначено яку саме господарську діяльність він здійснював, тобто не розкрито об`єктивну сторону правопорушення.

Пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 25.04.2003 «Про практику застосування судами законодавства про відповідальність за окремі злочини у сфері господарської діяльності» визначено, що під здійсненням особою, не зареєстрованою як суб`єкт підприємництва, будь-якого виду підприємницької діяльності з числа тих, що підлягають ліцензуванню, слід розуміти діяльність фізичної особи, пов`язану із виробництвом чи реалізацією продукції, виконанням робіт, наданням послуг з метою отримання прибутку, яка містить ознаки підприємницької, тобто провадиться зазначеною особою безпосередньо самостійно, систематично (не менше ніж три рази протягом одного календарного року) і на власний ризик.

Відповідно до ст. 3 Господарського кодексу України під господарською діяльністю розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарський кодекс України визначає, що така діяльність повинна бути систематичною.

Згідно із ст. 42 Господарського кодексу України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Таким чином, поняття "підприємницька діяльність" ("підприємництво") є складовою ширшого за обсягом поняття "господарська діяльність".

З метою визначення складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 164 КУпАП, необхідно встановити всі характерні ознаки підприємницької діяльності, основними з яких є: самостійність, ініціативність та систематичність.

Отже, необхідною ознакою господарської діяльності є її систематичність, а саме вчинення три і більше разів. Разове вчинення зазначеної дії не утворює складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 164 КУпАП.

Разом з тим, матеріали справи не містять жодних доказів, які б вказували на те, що ОСОБА_1 є суб`єктом господарювання та які б свідчили про систематичність такої діяльності.

Вищевикладене додатково свідчить про недотримання відповідного доказового забезпечення, що передбачає такий рівень доказування, який не залишає жодних розумних сумнівів щодо доведеності вини особи, яка притягається до адміністративної відповідальності.

Водночас, як вище вказувалося, ОСОБА_1 є працівником ТОВ «Медичний центр ім. акад. Ю.П. Спіженка» (Код )

Із Виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 17.08.2022 року вбачається, що керівником (посадовою особою) ТОВ «Медичний центр ім. акад. Ю.П. Спіженка» є ОСОБА_6 .

Таким чином, ОСОБА_1 не є посадовою особою Товариства.

Будь-яких інших належних та допустимих доказів у розумінні ст. 251 КУпАП, які б підтверджували факт вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 164 КУпАП, працівником поліції суду не надано.

Більш того, суд звертає увагу, що копія Протоколу, надана ОСОБА_1 працівником поліції (додана до матеріалів справи), є нечитабельною.

Згідно зі статтею 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого дотримання законності.

Згідно статті 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Відповідно до вимог ст. 245 КУпАП завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи та вирішення її в точній відповідності з законом.

Відповідно до вимог ст.280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 62 Конституції України, ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину; обвинувачення не може ґрунтуватись на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях, а усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

За таких обставин, суд не вбачає належних та допустимих доказів, які б підтверджували обставини викладені в Протоколі щодо вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення.

Суд не вправі самостійно змінювати на шкоду особі фабулу, викладену у протоколі про адміністративне правопорушення, яка є викладом обставин складу адміністративного правопорушення, що ставиться у вину особі, винуватість якої у вчиненні правопорушення має доводитися в суді; суд також не має права самостійно відшукувати докази винуватості особи у вчиненні правопорушення, оскільки суд, діючи таким чином, порушує вимоги ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, перебираючи на себе функції прокурора та позбавляючись статусу незалежного органу правосуддя.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) поширює стандарти, які встановлює Конвенція для кримінального провадження, на провадження у справах про адміністративні правопорушення. Наприклад, у справах «Лучанінова проти України» (рішення від 09 червня 2011 року, заява № 16347/02, «Малофєєва проти Росії» («Malofeyeva v. Russia», заява № 36673/04, «Карелін проти Росії» («Karelin v. Russia», заява № 926/08, рішення від 20 вересня 2016 року). При цьому Європейський суд робить висновок, що суд не має права самостійно редагувати фабулу правопорушення, відображену в протоколі, або відшукувати докази на користь обвинувачення, яка, по суті, становить виклад обвинувачення у вчиненні певного правопорушення, винуватість у скоєнні якого певною особою має доводитися в суді; суд також не має права самостійно відшукувати докази винуватості особи у вчиненні правопорушення. Адже діючи таким чином, суд неминуче перебиратиме на себе функції обвинувача, позбавляючись статусу незалежного органу правосуддя, що є порушенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

За таких обставин, враховуючи наявні в матеріалах Справи докази, суд прийшов до висновку, що вина ОСОБА_1 у порушенні порядку провадження господарської діяльності не доведена у встановленому законом порядку, а тому підстав вважати, що в діях ОСОБА_1 має місце склад правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 164 КУпАП, немає.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 247, 283, 284, 294 КУпАП,

ПОСТАНОВИВ:

Закрити провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 за ч. 1 ст. 164 КУпАП на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП за відсутністю складу адміністративного правопорушення.

Постанова може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом 10 днів з дня її винесення шляхом подачі апеляційної скарги через Святошинський районний суд м. Києва.

Суддя: Л.М. Шум