Справа № 154/836/23 Провадження №33/802/172/23 Головуючий у 1 інстанції:Лященко О. В.
Категорія: ч.1 ст.204-1 КпАП України Доповідач: Гапончук В. В.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 березня 2023 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:

судді - Гапончука В.В.,

за участю

особи, що притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 ,

захисника ОСОБА_1 Карпука А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу захисника Карпука Андрія Сергійовича в інтересах особи, що притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 на постанову судді Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 09 лютого 2023 року про притягнення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 , тимчасово не працює, до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.204-1 КпАП України,

В С Т А Н О В И В:

Постановою Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 09.02.2023 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.204-1 КпАП України, та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 3400 (три тисячі чотириста) гривень.

Стягнуто з ОСОБА_1 в дохід держави 536,80 гривень судового збору.

ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за те, що він 03.02.2023 року о 04 годині 10 хвилин прибув в міжнародний пункт пропуску для автомобільного сполучення «Устилуг», та слідував на виїзд з України. В ході здійснення перевірки паспортних документів виникли підозри щодо наявності в даного громадянина громадянства України. В ході перевірки стало відомо, що в даного громадянина наявний паспорт громадянина України. Своїми діями ОСОБА_1 порушив п.2, 3 Закону України «Про порядок виїзду з України і в?їзду в Україну громадян України, тобто вчинив адміністративне правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч.1 ст.204-1 КпАП України (а.с.12).

Не погоджуючись із постановою судді захисник Карпук А.С., який діє в інтересах особи, що притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу. Просить постанову суду скасувати та ухвалити нову, якою провадження у справі відносно ОСОБА_1 закрити за відсутністю в його діях події та складу адміністративного правопорушення.

Вважає, що суд першої інстанції розглянув справу у порушенні норм закону. В основу доведеності вини ОСОБА_1 поклав необ`єктивні та нічим не підтвердженні обставини, надумані факти, порушив його право на участь у судовому засіданні, право надавати пояснення. Вказує на те, що зі змісту постанови вбачається, що суть адміністративного правопорушення зводиться до наявності в особи громадянства Ізраїля, що саме по собі не є адміністративним правопорушення за ч.1 ст.204-1 КпАП України. Диспозиція даної статті має бланкетний характер, а тому для встановлення складу адміністративного правопорушення потрібно керуватися нормативним актом, який регулює порядок перетинання державного кордону України.

Також вказує на те, що не зрозумілим залишається і заява про розгляд справи у відсутності ОСОБА_1 у Володимирському міському суді Волинської області, оскільки станом на 03.02.2023 року жодної справи у суді не було, а тому і не могло бути бажання в ОСОБА_1 бути відсутнім на судовому засіданні. Враховуючи неповноту даних, не зазначення конкретних порушень, не врахування вимог закону та наявності печатки про постійне місце проживання на території Ізраїлю вважає, що постанова підлягає до скасуванню, а провадження закриттю (а.с.14-18).

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши ОСОБА_1 та його захисника, які підтримали останню з мотивів, викладених в ній, та просили її задовольнити, приходжу до наступного висновку.

Статтею 245 КпАП України передбачено, що завданнями провадження у справах про адміністративні правопорушення є своєчасне, повне і об`єктивне з`ясування всіх обставин справи, вирішення її у точній відповідності із законом.

Згідно до вимог ст.280 КпАП України орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинене правопорушення, чи винна особа у його вчиненні, чи підлягає вона відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують чи обтяжують відповідальність, чи заподіяно матеріальну шкоду, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ч.1 ст.9 КпАП України адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за умови наявності в її діянні складу адміністративного правопорушення.

Згідно ст.10 КпАП України адміністративне правопорушення визнається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачила її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків.

Частина 1 ст.204-1 КпАП України передбачає адміністративну відповідальність за перетинання або спроба перетинання державного кордону України будь-яким способом поза пунктами пропуску через державний кордон України або в пунктах пропуску через державний кордон України без відповідних документів або з використанням підробленого документа чи таких, що містять недостовірні відомості про особу, чи без дозволу відповідних органів влади.

Як вбачається з постанови діяння ОСОБА_1 кваліфіковано як спроба незаконного перетинання державного кордону України в республіку Польща.

В обгрунтування суд першої інстанції зіслався на протокол про адміністративне правопорушення серії ЗхРУ № 288500 від 03.02.2023 року (а.с.4), копію паспорта громадянина Ізраїлю № НОМЕР_1 (а.с.5), паспорт громадянина України для виїзду за кордон (а.с.6) та рапорт інспектора прикордонної служби від 03.02.2023 року (а.с.7) та письмові пояснення порушника (а.с.10).

Згідно до вимог ст.12 Закону України «Про державний кордон України» пропуск осіб, які перетинають державний кордон України, здійснюється органами ДСПУ за дійсними документами на право в`їзду на територію України або виїзду з України.

Відповідно до Європейської Конвенції «Про громадянство» від 06.11.1997 року, яка ратифікована Україною згідно Закону 20.09.2006 року, Україна зобов`язалась гарантувати права громадян із множинним громадянством.

Зокрема, згідно ст.17 Конвенції, громадяни держави-учасниці, які мають інше громадянство, мають на території держави-учасниці, в якій вони проживають, ті самі права та обов`язки, як і інші громадяни держави-учасниці.

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_1 є громадянином України, а також громадянином Ізраїлю.

При цьому суд враховує, що чинним в Україні законодавством відповідальності за множинне громадянство не передбачено.

Згідно ч.3 ст.6 Закону України «Про прикордонний контроль» від 05.11.2009 року (зі змінами), пропуск осіб через державний кордон здійснюється уповноваженими службовими особами Державної прикордонної служби України за дійсними паспортними документами, а у передбачених законодавством України випадках також за іншими документами.

Цим же законом (п.п.12, 14 ч.1 ст.1) передбачено, що паспортний документ - це виданий уповноваженими державними органами України чи іншої держави або статутними організаціями ООН документ, що підтверджує громадянство, посвідчує особу пред`явника, дає право на в`їзд або виїзд з держави і визнаний Україною.

При цьому перевірка документів, тобто дослідження уповноваженими службовими особами Державної прикордонної служби України паспортного та інших документів фізичних осіб, які перетинають державний кордон, здійснюється з метою встановлення їх дійсності та приналежності відповідній особі.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 при перетині кордону на виїзд з України пред`явив дійсний паспорт громадянина Ізраїлю на ім`я ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який йому належить, строком дії до 04.09.2026 року, містить усі необхідні реквізити, виданий уповноваженим державним органом іншої держави, посвідчує особу пред`явника, дає право на в`їзд або виїзд з держави (і це узгоджується із вимогами Європейської Конвенції «Про громадянство») та визнаний Україною.

Доказів на спростування вказаних обставин суду не надано і у справі не міститься.

Отже, дії ОСОБА_1 не суперечать положенням ст.12 Закону України «Про державний кордон України», ст.6 Закону України «Про прикордонний контроль» від 05.11.2009 року (зі змінами) щодо вимоги про перетин кордону за дійсним паспортним документом, а також узгоджуються із приписами Європейської Конвенції «Про громадянство», ратифікованої Україною.

Окрім того, відповідно до рішення Європейської Ради від 23.06.2022 року держава Україна на шляху до євроінтеграції отримала статус кандидата у члени Європейського Союзу.

Положення п.1 ст.2 Закону України «Про громадянство» стосовно того, що громадяни України, які набули громадянство іншої держави, у правових відносинах з Україною залишаються лише громадянами України, не призводить автоматично до недійсності документів щодо громадянства, виданих іншою державою у встановленому порядку.

Доказів того, що ОСОБА_1 , виїжджаючи з України та надаючи на паспортний контроль дійсний паспорт громадянина Ізраїлю діяв з прямим умислом на перетинання кордону у незаконний спосіб, без відповідних документів, суду не надано і у матеріалах справи таких доказів не міститься.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення за результатами розгляду справи, не взяв до уваги наявність сумнівів щодо доведеності вини ОСОБА_1 , яка не була підтверджена належними і допустимими доказами, чим порушив вимоги норм процесуального та матеріального права.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 22.12.2010 року № 23-рп/2010 адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до неї грунтується на конституційних принципах і правових презумпціях, в тому числі, і закріпленої в статті 62 Конституції України презумпції невинуватості.

У своєму рішенні від 10 лютого 1995 року, у справі «Аллене де Рібемон проти Франції», ЄСПЛ зазначив, що сфера застосування принципу презумпції невинуватості значно ширше, ніж це передбачають: презумпція невинуватості обов`язкова не тільки для кримінального суду, який вирішує питання про обґрунтованість обвинувачення, а й для всіх інших суспільних відносин.

Виходячи із ст.62 Конституції України, принцип презумпції невинуватості особи полягає в тому, що вина особи, яка притягається до відповідальності, має бути доведена належними доказами, а не ґрунтуватись на припущеннях, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Таким чином, враховуючи, що при оформленні матеріалів справи не дотримано вимог Закону, не сформульовано в повній мірі склад адміністративного правопорушення за яким щодо ОСОБА_1 було складено протокол та не розкрито в чому полягала суть самого адміністративного правопорушення, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази винуватості ОСОБА_1 , а тому зазначене в своїй сукупності дає підстави апеляційному суду дійти висновку про недоведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.1 ст.204-1 КпАП України, а відтак, постанова суду підлягає скасуванню з закриттям провадження у справі за відсутністю складу адміністративного правопорушення.

За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, оскільки наявні підстави для скасування постанови з прийняттям нового судового рішення про закриття провадження у справі на підставі п.1 ч.1 ст.247 КпАП України за відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.204-1 КпАП України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.247, 294 КпАП України

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу захисника Карпука Андрія Сергійовича в інтересах особи, що притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 задовольнити.

Постанову судді Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 09 лютого 2023 року щодо ОСОБА_1 скасувати, а провадження по даній справі закрити на підставі п.1 ч.1 ст.247 КпАП України за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення передбаченого ч.1 ст.204-1 КпАП України.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя Волинського апеляційного суду В.В. Гапончук