Справа № 755/4863/23
Провадження №: 3/755/2739/23
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"01" травня 2023 р. суддя Дніпровського районного суду м. Києва Левко Віра Богданівна, розглянувши справу про адміністративне правопорушення, що надійшла з Дніпровського УП ГУНП у м. Києві про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП,

встановила:

згідно даних протоколу про адміністративне правопорушення серії ВАВ № 270730 від 08.04.2023, ОСОБА_1 08 квітня 2023 року, близько 22 год 40 хв за адресою: АДРЕСА_1 вчинила домашнє насильство психологічного та фізичного характеру до чоловіка ОСОБА_2 .

ОСОБА_1 у судовому засіданні пояснила, що за вказаною адресою проживає разом з чоловіком та двома неповнолітніми дітьми за цією адресою. ОСОБА_2 постійно принижує її, ображає, б`є. Вона часто викликає поліцію, але це не приносить жодного результату. Чоловік вимикає побутову техніку, світло, викидає їжу в унітаз, регулярно вчиняє насильство щодо дітей. Того дня під час сварки він наніс їй тілесні ушкодження. Не визнає свою вину у вчиненому правопорушенні, оскільки вона захищалась і захищала дітей.

Вивчивши матеріали адміністративної справи, дослідивши наявні у справі докази в їх сукупності, суддя дійшла такого висновку

Відповідно до ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає, зокрема, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Згідно ч. 1 ст. 173-2 КУпАП передбачена відповідальність за вчинення домашнього насильства, насильства за ознакою статі, тобто умисне вчинення будь-яких діянь (дій або бездіяльності) фізичного, психологічного чи економічного характеру (застосування насильства, що не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи чи переслідування, позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна або коштів, на які потерпілий має передбачене законом право, тощо), внаслідок чого могла бути чи була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого, а так само невиконання термінового заборонного припису особою, стосовно якої він винесений, або неповідомлення уповноваженим підрозділам органів Національної поліції України про місце свого тимчасового перебування в разі винесення такого припису.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Відповідно до п. 14 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Розташування зазначеної статті у Главі 14 КУпАП «Адміністративні правопорушення, що посягають на громадський порядок і громадську безпеку» свідчить, що об`єктом цього правопорушення є суспільні відносини у сфері громадський порядок і громадську безпеку.

Об`єктивна сторона правопорушення, передбаченого ст. 173-2 КУпАП виражається в умисному вчиненні будь-яких дій фізичного, психологічного чи економічного характеру (застосування фізичного насильства, що не завдало фізичного болю і не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи чи переслідування, позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна або коштів, на які потерпілий має передбачене законом право, тощо), внаслідок чого могла бути чи була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого, а так само невиконанні захисного припису особою, стосовно якої він винесений (матеріальний склад).

Статтею 256 КУпАП визначено, що у протоколі про адміністративне правопорушення обов`язково зазначаються суть адміністративного правопорушення.

У рішенні по справі «Karelin v. Russia» no. 926/08ECHR від 20 вересня 2016 року зауважено, що з боку суду, який розглядає справу про адміністративне правопорушення, є недопустимим уточнення у судовому рішенні фабули правопорушення, усунення певних розбіжностей та неточностей, які мали місце у протоколі про адміністративне правопорушення, оскільки такий підхід становить порушення ч. 1 ст. 6 Конвенції у частині дотримання принципу рівності сторін і вимог змагального процесу.

За таких умов особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, позбавлена можливості захищатися від висунутого проти неї обвинувачення перед незалежним судом, а навпаки має захищатися від обвинувачення, яке фактично судом підтримується.

Наведене доводить, що саме з протоколу про адміністративне правопорушення суддя має встановити сукупність достатніх даних, які дозволяють зробити обґрунтований, коректний висновок про свідоме вчинення домашнього насильства.

З даних протоколу про адміністративне правопорушення неможливо встановити, в чому полягало домашнє насильство, яке вчинила ОСОБА_1 .

З пояснень особи, яка притягається до адміністративної відповідальності вбачається, що між нею та чоловіком часто виникають непорозуміння і це зумовлено регулярним домашнім насильством зі сторони ОСОБА_2 .

На підтвердження слів надала довідку від 9 квітня 2023 року з КМКЛШМД про те, що у неї діагностовано забій м`яких тканин правої щічної ділянки, правого вуха. Крім того, долучила протокол рентгенологічного дослідження, згідно якого діагностовано перелом носової кістки, а також довідку від стоматолога від 24 квітня 2023 року згідно якої діагностовано підвивих нижньої щелепи, глибоке прикриття, глибокий прикус.

З доданих документів вбачається, що ОСОБА_1 піддається фізичному насильству зі сторони чоловіка ОСОБА_2 , а не навпаки. Жодних даних щодо синців, ударів та інших тілесних ушкоджень, які могли б бути нанесені ОСОБА_2 08 квітня 2023 року у матеріалах справи про адміністративне правопорушення немає.

Крім того, зазначене у протоколі про адміністративне правопорушення формулювання про вчинення психологічного насильства не свідчить про те, що слова, які могла в процесі сварки висловлювати ОСОБА_1 спричинили потерпілому психологічну шкоду.

Також слід зауважити, що під час домашнього насильства діти-свідки є потерпілими. Однак у протоколі про адміністративне правопорушення працівниками поліції традиційно ці відомості залишились не врахованими та не зазначеними.

Крім того, не з`ясовано, де перебували діти під час нанесення ОСОБА_1 тілесних ушкоджень, і чи не становив для них ОСОБА_2 також загрози життю та здоров`ю.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У рішенні по справі «Левчук проти України» (Levchuk v. Ukraine) no. 17496/19 від 03 вересня 2020 року п. 78-80 Європейський суд з прав людини прийшов до висновку, що проблема домашнього насильства, яке може мати різні форми, - від фізичного нападу до сексуального, економічного, емоційного насильства або словесної образи - виходить за межі обставин конкретної справи. Це загальна проблема, яка в тій чи іншій мірі непокоїть усіх держав-членів та не завжди лежить на поверхні, оскільки часто постає в контексті особистих стосунків або закритих систем (рішення в справі Володіної, згадане вище, п. 71).

У різних справах, залежно від індивідуальних обставин цих справ, Суд попередньо розглядав проблему домашнього насильства відповідно до статей 2, 3, 8 та 14 Конвенції (див., зокрема, рішення в справі «Талпіс проти Італії» (Talpis v. Italy), № 41237/14, п. 100, від 2 березня 2017 року). У всіх цих справах Суд встановив, що згідно з Конвенцією, органи державної влади мають позитивне зобов`язання розробити та застосувати належну нормативно-правову базу, що забезпечить ефективний захист від актів домашнього насильства (див., зокрема, рішення в справах «Беваква та С. проти Болгарії» (Bevacquaand S. v. Bulgaria), № 71127/01, п. 65, від 12 червня 2008 року; «А. проти Хорватії» (A. v. Croatia), №55164/08, п. 60, від 14 жовтня 2010 року; «Хайдуова проти Словаччини» (Hajduova v. Slovakia), №2660/03, п. 46, від 30 листопада 2010 року).

У зв`язку з цим Суд постановив, зокрема, що там, де особа достовірно стверджує про те, що вона зазнавала неодноразових актів домашнього насильства, якими б незначними поодинокі випадки не були, національні органи влади повинні оцінити ситуацію у всіх аспектах, включно з ризиком повторення подібних інцидентів (див., mutatismutandis, рішення в справі «Ірина Смірнова проти України», №1870/05, пп. 71 та 89, від 13 жовтня 2016 року). Серед іншого, ця оцінка повинна належним чином брати до уваги особливу вразливість жертв, які часто емоційно, фінансово чи іншим чином залежать від своїх кривдників, а також психологічний вплив можливого повторного знущання, залякування та насильства на їхнє повсякденне життя (див., mutatismutandis, згадане вище рішення в справі «Хайдуова», п. 46, та «Ірина Смірнова», там само). Якщо встановлено, що на конкретну особу націлені систематичні дії, і за ними ймовірно йтимуть подальші випадки насильства, окрім реагування на конкретні випадки, органам влади може бути запропоновано вжити відповідних заходів загального характеру для боротьби з основною проблемою та запобігання жорстокому поводженню в майбутньому (див. рішення у справах «Дордевіч проти Хорватії» (Рorрeviж v. Croatia) №41526/10, пп. 92-93 та 147-49, ЄСПЛ, 2012 р.; та ОСОБА_3 , цитоване вище, там само).

У справі «Опуз проти Туреччини» (Opuz v. Turkey), № 33401/02, п. 132, ЄСПЛ, 2009 рік Суд зазначав, що обставини справи свідчать про систематичні прояви насильства, якого, із щораз більшою інтенсивністю, зазнавали заявниця та її мати, - тяжкість цих проявів була достатньою для обґрунтування потреби вжити превентивних заходів, - а також про постійні загрози життю та безпеці обох жінок. Відтоді, як встановили попередні факти домашнього насильства з боку чоловіка заявниці, ризик рецидиву був значним. Органи влади знали про таку ситуацію, а мати заявниці за два тижні до загибелі повідомляла прокуратуру про безпосередню загрозу своєму життю й викликала поліцію. Відтак ризик смертельного нападу був передбачуваний.

У ракурсі поданих рішень ЄСПЛ, винесені працівниками поліції термінові заборонні приписи щодо двох членів подружжя із забороною контактувати одне з одним протягом 5 діб є, у даній ситуації, абсолютно безглуздими, оскільки не тільки не припиняють домашнє насильство, а й ставлять фізично слабших членів сім`ї у реальну небезпеку його ескалації та повторення.

З урахуванням досліджених матеріалів, заслуханих пояснень особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, суддя так і не мала можливості встановити у чому полягає склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП та чи заподіяна внаслідок цього шкода потерпілому ОСОБА_2 .

Відповідно до ч. 2 ст. 251 КУпАП обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Згідно ст. 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є, зокрема, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи та вирішення її в точній відповідності з законом.

Відповідно до ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях, а усі сумніви щодо доведеності вини особи повинні тлумачитися на її користь.

Відповідно до п. 1 ст. 247 КУпАП розпочате провадження у справі про адміністративне підлягає закриттю у разі відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

Враховуючи вище викладене, суддя вважає, що винуватість ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, не доведена поза розумним сумнівом матеріалами справи, у зв`язку із чим провадження у даній справі про адміністративне правопорушення підлягає закриттю за відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. 62 Конституції України, ст. 173-2, 247, 251, 256, 280, 283-285 КУпАП, суддя

постановила:

провадження по справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, щодо ОСОБА_1 закрити у зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

Апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня її винесення до Київського апеляційного суду через Дніпровський районний суд м. Києва.

Суддя: В.Б. Левко