Справа № 159/5094/22
Провадження № 3/159/218/23
КОВЕЛЬСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2023 року м. Ковель

Суддя Ковельського міськрайонного суду Волинської області Волкова Ю.Ф., розглянувши матеріали, що надійшли від Ковельського районного управління поліції Головного управління Національної поліції у Волинській області про притягнення до адміністративної відповідальності:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України (паспорт громадянина України НОМЕР_1 , виданий 23.07.2012 Ковельським РВ УМВС України у Волинській області, РНОКПП НОМЕР_2 ), офіційно не працевлаштованого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ; проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

за частиною першою статті 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі Кодекс, КпАП),

встановила:

09.01.2023 до Ковельського міськрайонного суду Волинської області від Ковельського районного управління поліції Головного управління Національної поліції у Волинській області надійшли матеріали про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , за частиною першою статті 130 КпАП.

Згідно із протоколом про адміністративне правопорушення серії ДПР18 №483792 від 10.12.2022, ОСОБА_1 ставиться у провину те, що він, 10.12.2022 о 13:38 по вулиці Ковельській в селі Зелена Ковельського району передав право керування належним йому транспортним засобом марки «Міцубісі Галант», державний реєстраційний номер НОМЕР_3 , водію ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який перебував у стані алкогольного сп`яніння. Огляд ОСОБА_2 на стан сп`яніння проводився у встановлений законом порядку за допомогою алкотестера «Драгер 6820», тест №36. Вказаними діями ОСОБА_1 порушив пункт 2.9 «г» Розділу 2 Правил дорожнього руху України (далі ПДР), відповідальність за що передбачена частиною першою статті 130 Кодексу.

Допитаний в ході судового розгляду ОСОБА_1 провину у вчиненні вказаного адміністративного правопорушення не визнав. Пояснив, що 10.12.2022 до нього прийшов ОСОБА_2 ; разом алкогольні напої вони не вживали. У ОСОБА_1 за станом здоров`я виникла необхідність придбати ліки, тому він попросив ОСОБА_2 відвезти його автомобілем в аптеку. ОСОБА_2 погодився, однак не повідомив йому про те, що перебуває у стані сп`яніння; ознак алкогольного сп`яніння в останнього ОСОБА_1 не помічав.

ОСОБА_1 просив провадження відносно нього закрити, у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 130 Кодексу.

Заслухавши пояснення ОСОБА_1 , свідка ОСОБА_2 , дослідивши та оцінивши наявні в матеріалах справи докази на предмет належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємозв`язку доказів у їхній сукупності, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 280 Кодексу, при розгляді справи про вчинення адміністративного правопорушення суд зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність.

Суд з`ясовує усі обставини справи на підставі наданих пояснень, поданих доказів та наявних матеріалів справи.

Згідно із статтею 251 Кодексу, доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 Кодексу.

У відповідності до вимог статті 7 Кодексу, ніхто не може бути підданий заходам впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням не інакше як на підставі і в порядку встановленому законом, а застосування заходів адміністративного впливу проводиться в межах компетенції того органу, який його застосовує у точній відповідності із законом.

Частиною першою статті 130 Кодексу встановлено адміністративну відповідальність за керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також передача керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, а так само відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Відповідно до частини першої статті 9 Кодексу, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Підставою для притягнення суб`єкта правопорушення до адміністративної відповідальності є наявність в його діях складу адміністративного правопорушення. Під складом адміністративного правопорушення розуміється встановлена в адміністративно правових нормах відповідною статтею Особливої частини Кодексу сукупність ознак, які визначають громадську небезпечність, винність, протиправність вчинку, що призводить до застосування адміністративно правових санкцій.

До складу правопорушення входять: об`єкт правопорушення; об`єктивна сторона правопорушення; суб`єкт правопорушення; суб`єктивна сторона правопорушення.

В той же час, відсутність хоча б одного з елементів складу адміністративного правопорушення виключає правову відповідальність.

Об`єктивна сторона правопорушення визначається, як сукупність ознак, що характеризують зовнішню сторону складу правопорушення, тобто об`єктивні ознаки зовнішнього прояву правопорушення й об`єктивних умов його здійснення. Обов`язковими ознаками об`єктивної сторони правопорушення є наявність діяння (суспільно небезпечного або шкідливого), причинний зв`язок та суспільно-небезпечні наслідки діяння.

Диспозиція сформульованої норми частини першої статті 130 Кодексу є бланкетною, а тому при провадженні у справі необхідно з`ясувати, серед іншого, яку норму спеціального закону порушила особа, в чому полягає суть цих порушень із відповідним закріпленням вказаних норм в матеріалах справи.

Згідно з протоколом про адміністративне правопорушення серії ДПР18 №483792 від 10.12.2022, ОСОБА_1 порушив вимоги пункту 2.9 «г» Розділу 2 ПДР України, вчинивши тим самим адміністративне правопорушення, передбачене частиною першою статті 130 Кодексу

Пунктом 2.9. «г» Розділу 2 ПДР України визначено, що водієві забороняється, зокрема, передавати керування транспортним засобом особам, які перебувають у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, у хворобливому стані.

Об`єктивна сторона правопорушення, передбаченого частиною першою статті 130 Кодексу, у зв`язку із порушенням п. 2.9 (г) ПДР України, утворюється лише за умови, що особа, якій передано керування транспортним засобом, була у стані сп`яніння.

Так, судом встановлено, а ОСОБА_1 не заперечується той факт, що він передав керування ТЗ ОСОБА_2 10.12.2022.

А тому, у даному випадку, притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності можливе лише за наявності беззаперечних доказів того, що ОСОБА_2 перебував у стані сп`яніння

На доведення факту перебування ОСОБА_2 в стані алкогольного сп`яніння до матеріалів справи надано першочергово копію протоколу про адміністративне правопорушення серії ААБ №072373 від 10.12.2022, складеного відносно ОСОБА_2 за частиною першою статті 130 Кодексу. Після повернення матеріалів для доопрацювання, до них було долучено копію квитанції із технічного приладу Drager (Alcotest 6820), яким визначено вміст парів алкоголю з видихаючого ОСОБА_2 повітрям на рівні 1,53 проміле.

Разом з тим копія протоколу про адміністративне правопорушення та копія роздруківки спеціально технічного приладу Drager (Alcotest 6820) не є беззаперечним доказом перебування особи в стані алкогольного сп`яніння, оскільки, керуючись принципом презумпції невинуватості, підставою для притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 130 Кодексу у зв`язку із порушенням п. 2.9. (г) може бути лише рішення суду, яким ОСОБА_2 визнано винуватим у вчиненні правопорушення, передбаченого частиною першою статті 130 Кодексу (п. 2.9. «а» ПДР), яке набрало чинності.

Таке рішення суду щодо ОСОБА_2 в матеріалах справи про притягнення ОСОБА_1 за частиною першою статті 130 Кодексу відсутнє.

Ураховуючи вищевикладене, суд доходить висновків про те, що долучені до протоколу про адміністративне правопорушення серії ДПР18 №483792 від 10.12.2022 результати тестування на алкоголь №36, здійсненого за допомогою приладу Drager (Alcotest 6820), не є беззаперечним доказом перебування ОСОБА_2 , в стані алкогольного сп`яніння.

Тобто обставини, що підлягають доказуванню не були обґрунтовані належними та допустимими доказами, які б підтверджували знаходження водія ОСОБА_2 в стані алкогольного сп`яніння. Водночас необхідно враховувати, що провадження в справі про адміністративне правопорушення здійснюється в рамках пред`явленого обвинувачення, в даному випадку в межах фактичних обставин викладених у відповідному протоколі, а також виходячи з матеріалів, наданих для розгляду, які були попередньо зібрані та належним чином процесуально закріплені уповноваженою на те посадовою особою, проте відсутність фактичних даних, які б вказували на перебування водія в стані алкогольного сп`яніння, якому передається право керування вказує на той факт, що фактичні обставини порушення ОСОБА_1 п. 2.9 «г» Правил дорожнього руху України є недоведеними, оскільки безсумнівно стверджувати протилежного не вважається за можливе в умовах відсутності відповідних доказів.

За таких обставин суд позбавлений можливості самостійно усунути недоліки, що виникли через суперечливість самого протоколу та відсутність відповідних матеріалів адміністративної справи, оскільки до повноважень суду не входить збирання доказів, їх вилучення або долучення іншим чином за власною ініціативою, при цьому перекладання на себе повноважень посадової особи уповноваженої на складання протоколу про адміністративне правопорушення, в противному випадку, призведе до порушення судом принципу рівності сторін процесу.

Суб`єктивна сторонаправопорушення визначається сукупністю ознак, які характеризують внутрішню сторону правопорушення. Тобто це внутрішнє (психічне) ставлення суб`єкта правопорушення до скоєного діяння і його шкідливих наслідків, що характеризується наявністю вини у формі умислу.

В судовому засіданні ОСОБА_1 вказав, що не бачив і знав, що ОСОБА_2 10.12.2022 до зустрічі із ним вживав алкогольні напої; разом вони теж алкоголь не розпивали. ОСОБА_2 мав охайний зовнішній вигляд, останній був нормальний, адекватний, будь-яких ознак сп`яніння не проявляв. Вважає, що через свій хворобливий стан (лихоманку та біль у руці внаслідок перелому) він не усвідомлював, що ОСОБА_2 може перебувати у стані сп`яніння.

У судовому засіданні досліджено доказ диск з відеозаписами з відеореєстратора та з нагрудної камери поліцейського, долучений до протоколу про адміністративне правопорушення. На відео ОСОБА_1 неодноразово наголошував поліцейським, що не знав, що ОСОБА_2 перебував в стані алкогольного сп`яніння і що останній не повідомляв йому про це.

Окрім того, допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_2 пояснив, що зранку 10.12.2022 наодинці вживав алкогольні напої, після чого поїхав маршрутним таксі в село Зелена Ковельського району. З ОСОБА_1 зустрівся близько 11:30. Спільно із ОСОБА_1 спиртні напої не вживали; про свій стан сп`яніння ОСОБА_1 не повідомляв.

У суду немає підстав ставити під сумнів показання свідка, дані в судовому засіданні, які узгоджуються з пояснення особи, щодо якої складений протоколи та з відеозаписами до протоколу про адміністративне правопорушення

В абзаці 5 пункту 27 постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» № 14 від 23.12.2005 вказано, що судам слід враховувати, що відповідальність за передачу керування транспортним засобом особі, яка перебуває у стані сп`яніння чи під впливом лікарських препаратів, що знижують її увагу та швидкість реакції (частина перша статті 130 Кодексу), настає за умови, що тому, хто це робить, відомо про такий стан.

Твердження особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, про те, що він не знав про перебування ОСОБА_2 в стані алкогольного сп`яніння є таким, що заслуговує на увагу, оскільки підтверджується дослідженим відеозаписом та показаннями свідка ОСОБА_2 в судовому засіданні; доказів про спільне вживання ОСОБА_1 і ОСОБА_2 алкогольних напоїв суду не надано.

Встановлені обставини вказують на відсутність у ОСОБА_1 умислу на передачу керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані алкогольного сп`яніння.

Вказане вище свідчить про відсутність у даному випадку суб`єктивної сторони адміністративного правопорушення, як його обов`язкового елементу, що в свою чергу виключає правову відповідальність.

Згідно з пунктом першим статті 247 Кодексу обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події та складу адміністративного правопорушення. Наявність події та складу правопорушення доводиться шляхом надання доказів.

Комплексно оцінивши докази та матеріали справи, надавши правову оцінку встановленим обставинам, суд дійшов висновку про відсутність у діях ОСОБА_1 , складу адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 130 КпАП.

Відповідно до статті 62 Конституції України, обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачяться на її користь.

Презумпція невинуватості як у загальноправовому, так і в суто процесуальному його значеннях, пов`язується із особою, яка притягується до відповідальності, та її взаємовідносинами із державними органами, їх посадовими особами, зумовленими участю особи у певних процесуальних діях, заходах, де положення презумпції невинуватості убезпечує особу від тиску на неї, покладаючи на компетентні органи обов`язок встановлення істини.

Конституційний Суд України у рішенні від 26 лютого 2019 року № 1-р/2019 у справі щодо відповідності Конституції України (конституційності) ст. 368-2 КК України зауважив, що елементом принципу презумпції невинуватості є принцип «in dubio pro reo», згідно з яким при оцінюванні доказів усі сумніви щодо вини особи тлумачаться на користь її невинуватості. Презумпція невинуватості особи передбачає, що обов`язок доведення вини особи покладається на державу.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що суди при оцінці доказів керуються критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою (рішення у справах «Яременко проти України», «Нечипорук і Йонкало проти України», «Кобець проти України»).

Розумний сумнів це такий непереборний сумнів, який залишається у слідчого, прокурора, слідчого судді, суду щодо винуватості обвинуваченого чи підсудного після всебічного, повного і об`єктивного дослідження обставин справи. Наявність розумного сумніву щодо обґрунтованості обвинувачення не дозволяє будь-якій неупередженій людині, яка міркує з належним розумом і сумлінням, визнати обвинуваченого винним.

Вирішуючи спір та встановлюючи істину в справі, суд повинен базуватися передусім на доказах, які належно, достовірно й достатньо підтверджують ті чи інші обставини таким чином, щоб в суду не залишалося щодо них жодного обґрунтованого сумніву. При цьому, у разі існування сумніву чи неоднозначного трактування певних нормативних актів чи фактичних обставин, слід керуватися принципом in dubio pro reo, тобто тлумачити закон на користь особи, яку обвинувачують у вчиненні правопорушення.

Як зазначає Пленум Верховного Суду України у своїй постанові від 01 листопада 1996 року за № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», визнання особи винуватою, може мати місце лише за умови доведеності її вини.

При цьому, суд керується тим принципом, що не має права самостійно відшукувати докази винуватості особи у вчиненні правопорушення, оскільки таким чином, неминуче перебиратиме на себе функції обвинувача, позбавляючись статусу незалежного органу правосуддя, що є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

За відсутності належних та допустимих доказів провини особи, суд доходить висновку про відсутність складу правопорушення.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 247 Кодексу провадження у справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю при відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

На підставі вищевикладеного, керуючись статтями 247, 251-252, 256, 280, 283, 284 Кодексу, суддя,

постановила:

Провадження у справі № 159/5094/22 (провадження № 3/159/218/23) про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за правопорушення, передбачене частиною першою статті 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення, закрити, у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.

Постанова може бути оскаржена до Волинського апеляційного суду особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником, або прокурором у випадках, передбачених частиною п`ятою статті 7 Кодексу протягом десяти днів з дня винесення постанови.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Суддя Ковельського міськрайонного суду Волинської областіЮ. Ф. Волкова