Справа 350/1366/22
Номер провадження 3/350/3/2023
П 3/350/3/2023О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
03 лютого 2023 року селище Рожнятів
Суддя Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області Пулик М.В., розглянувши справу про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 Кодексу України про адміністративні правопорушення -
відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії ААД №118770, 29.10.2022 о 18 год. 00 хв. у с.Липовиця по вул.Центральна водій керував т/з з ознаками алкогольного сп`яніння, а саме: запах алкоголю з порожнини рота, тремтіння пальців рук, різка зміна забарвлення шкірного покриву обличчя. Від проходження огляду на факт вживання алкоголю на місці зупинки та у лікувальному закладі відмовився.
ОСОБА_1 свою вину у вчиненні інкримінованого йому адміністративного правопорушення не визнав та пояснив, що дійсно у зазначений у протоколі час та місці він рухався автомобілем та був зупинений працівником поліції, який в порушення вимог статті 35 Закону України «Про національну поліцію» не проінформував його про конкретну причину зупинення транспортного засобу з детальним описом підстав зупинки, які визначені у цій статті. У протоколі та матеріалах справи також відсутні відомості про те, що стало підставою для зупинки транспортного засобу та які Правила дорожнього руху України він порушив, також відсутні будь-які відомості притягнення або звільнення його від адміністративної відповідальності за порушення Правил дорожнього руху України, що могли б слугувати підставою для зупинки. Алкогольні напої він не вживав, і тому, у який спосіб та з використанням яких спеціальних технічних засобів поліцейський визначив ознаки алкогольного сп`яніння, які зазначив в протоколі, не зрозуміло. Оскільки були відсутні підстави зупинки транспортного засобу, то поліцейський безпідставно, без будь-яких законних підстав запропонував пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння.
Крім того, він не відмовлявся пройти огляд на стан сп`яніння, оскільки поліцейський не вимагав проходження огляду, а запитав чи він бажає пройти огляд. Крім цього, поліцейський не роз`яснив йому в яку саме лікарню і для чого йому до неї потрібно їхати. Проаналізувавши пізніше дії та поведінку поліцейського він переконався, що поліцейський за будь-яку ціну намагається скласти протокол за відсутності будь-яких об`єктивних умов для цього. Разом з тим, у його присутності поліцейський протокол не складав, як і не вручив його копію, а також не дав йому можливості викласти власні пояснення. Після того як поліцейські поїхали, він зателефонував адвокату, який пояснив йому, що він повинен невідкладно поїхати в лікарню і пройти огляд на стан сп`яніння. Після цього він сів за кермо та поїхав у лікарню, де пройшов огляд на стан алкогольного сп`яніння, який був негативний. За цих обставин, вважає, що не може бути притягнутий до адміністративної відповідальності.
Вислухавши особу, стосовно якої складено протокол про адміністративне правопорушення, вивчивши матеріали справи про адміністративне правопорушення, оцінивши всі докази, що ґрунтуються на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, суд приходить до переконання, що в діях ОСОБА_1 відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, виходячи з наступного.
Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 62 Конституції України, ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.
Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
При цьому, ЄСПЛ у справі «Аллене де Рібермон проти Франції» вказав, що сфера застосування принципу презумпції невинуватості є значно ширшою: він обов`язковий не лише для кримінального суду, який вирішує питання про обґрунтованість обвинувачення, а й для всіх інших органів держави.
Для того, щоб особа була притягнута до адміністративної відповідальності, необхідно довести наявність в її діях (бездіяльності) складу та події адміністративного правопорушення.
Стандарт доведення вини «поза розумним сумнівом» означає, що при доведенні винуватості особи не повинно залишатися жодного «розумного сумніву» в цьому, тоді як наявність такого «розумного сумніву» у винуватості особи є підставою для його виправдання.
Отже, в силу принципу презумпції невинуватості, діючого при розгляді справ про адміністративні правопорушення, всі сумніви у винності особи, що притягується до адміністративної відповідальності, тлумачаться на її користь, а недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості.
Відповідно до положень ст. 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема, протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків. Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.
Оцінка доказів, відповідно до ст. 252 КУпАП, відбувається за внутрішнім переконанням особи, що приймає рішення, та ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному досліджені всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом та правосвідомістю, а жодний доказ не має наперед встановленої сили.
Відповідно до ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 23.12.2005 року №14 "Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті" звертається увага суду на неприпустимість спрощеного підходу до судового розгляду справ про адміністративні правопорушення на транспорті та ігнорування прав осіб, яких притягають до відповідальності, потерпілих, їх законних представників і захисників.
Процедура розгляду справ про адміністративні правопорушення не передбачає участі при судовому розгляді сторони обвинувачення, що може призвести до змішування ролі обвинувача та судді і тим самим дати підстави для законних сумнівів неупередженості суду, порушити принцип змагальності (див. наприклад пункти 44-45 справи «Кривошапкін проти Росії»). У зв`язку із чим суд не може самостійно перебирати на себе «функції обвинувачення» і відшукувати докази вини особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, винуватість особи має доводитися саме в суді, що вимагає «обережності дій суду» при вирішені питання про тягар доказування в такій категорії справ.
Європейський Суд з прав людини неодноразово вказував, що визначення суті правопорушення та його ідентифікація як кримінального правопорушення здійснюється не тільки з врахуванням того, що таке правопорушення відноситься до кримінального права у правовій системі держави, а і з урахуванням правової природи порушення, його характеру і ступеню суворості покарання, яке може понести правопорушник (справа "Озтюрк проти Німеччини", "Кемпбелл і Фелл проти Сполученого Королівства").
При цьому, Європейський суд зазначав про те, що санкція у виді позбавлення прав на управління транспортним засобом розглядається як кримінально-правова санкція, оскільки «право керувати автомобілем є дуже корисним в щоденному житті і для здійснення діяльності».
Таким чином, керуючись ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та враховуючи практику Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст. 17 ЗУ "Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини" повинні застосовуватись судами, як джерело права, приймаючи до уваги правову природу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, його характер і ступінь суворості передбачених стягнень, необхідно прийти до висновку, що особа, яка обвинувачується у вчиненні вищевказаного правопорушення повинна користуватися основними гарантіями, які забезпечуються при обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення.
Відповідальність за ч.1 ст.130 КУпАП наступає за керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а так само в разі відмови особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння.
Об`єктом вказаного правопорушення є суспільні відносити у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху.
Об`єктивна сторона адміністративного правопорушення знаходить свій прояв у дії чи бездіяльності, що заборонені адміністративним правом. У багатьох випадках вона залежить від місця, часу, обставин і способу скоєння адміністративного правопорушення, а також від причинного зв`язку між діянням і шкідливими наслідками цього діяння, вчинення протиправного діяння в минулому, його системності. Законодавство про адміністративні правопорушення охоплює саме ці елементи змісту об`єктивної сторони адміністративного правопорушення.
Щодо об`єктивної сторони правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, то визначені склади об`єктивної сторони даного правопорушення полягають у:
- керуванні транспортними засобами особами в стані алкогольного сп`яніння;
- керуванні транспортним засобом в стані наркотичного сп`яніння;
- керуванні транспортним засобом в стані іншого сп`яніння;
- керуванні транспортним засобом під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції;
- передачі керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння;
- передачі керування транспортним засобом особі, яка перебуває під впливом таких лікарських препаратів;
- відмові особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.
Суб`єкт вчинення адміністративного правопорушення передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП України, спеціальний водій, тобто особа, яка керувала транспортним засобом в стані сп`яніння або відмовилась від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного сп`яніння, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції.
Суб`єктивна сторона даного правопорушення характеризується наявністю вини у формі умислу.
Отже, обов`язковою ознакою правопорушення, передбаченого вказаною частиною даної статті КУпАП є керування транспортним засобом водієм в стані сп`яніння або його відмова від проходження відповідно до встановленого законом порядку огляду на стан сп`яніння.
Порядок проведення огляду на стан сп`яніння визначений ст.266 КУпАП, положеннями Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, яка затверджена наказ Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства охорони здоров`я України 09.11.2015 №1452/735 (далі за текстом - Інструкція), а також Порядком направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, і проведення такого огляду, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17 грудня 2008 року № 1103 (далі за текстом - Порядок).
Таким чином законодавство чітко регламентує огляд водія для визначення стану сп`яніння, дотримання визначеної процедури та порядку якого є однією з підстав для притягнення особи до відповідальності за ч.1 ст.130 КУпАП.
Відповідно до ст.266 КУпАП, особи, які керують транспортними засобами, річковими, морськими або маломірними суднами і щодо яких є підстави вважати, що вони перебувають у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, підлягають відстороненню від керування цими транспортними засобами, річковими, морськими або маломірними суднами та оглядові на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції.
Огляд водія (судноводія) на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, проводиться поліцейським з використанням спеціальних технічних засобів. Під час проведення огляду осіб поліцейський застосовує технічні засоби відеозапису, а в разі неможливості застосування таких засобів огляд проводиться у присутності двох свідків. Матеріали відеозапису обов`язково долучаються до протоколу про адміністративне правопорушення.
У разі незгоди водія (судноводія) на проведення огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують його увагу та швидкість реакції, поліцейським з використанням спеціальних технічних засобів або в разі незгоди з його результатами огляд проводиться в закладах охорони здоров`я. Перелік закладів охорони здоров`я, яким надається право проведення огляду особи на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують її увагу та швидкість реакції, затверджується управліннями охорони здоров`я місцевих державних адміністрацій. Проведення огляду осіб на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, в інших закладах забороняється.
Направлення особи для огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують її увагу та швидкість реакції, і проведення такого огляду здійснюються в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Разом з тим, відповідно до п.9 розділу ІІ Інструкції, з метою забезпечення достовірності результатів огляду водіїв транспортних засобів, які мають бути оглянуті в закладах охорони здоров`я, поліцейський забезпечує доставку цих осіб до найближчого закладу охорони здоров`я не пізніше ніж протягом двох годин з моменту виявлення підстав для його проведення.
Таке ж положення передбачено і пунктом 7 Порядку.
З вищезазначених приписів чинного законодавства України вбачається, що працівник поліції, встановивши факт керування автомобілем особою, в якої наявні ознаки алкогольного сп`яніння, дотримуючись встановленого законом порядку, повинен запропонувати водію пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу за допомогою спеціального технічного засобу. У разі незгоди водія або із результатами огляду або на проведення зазначеного огляду поліцейським, такий огляд повинен бути проведений в закладі охорони здоров`я. При цьому, час протягом якого поліцейський повинен забезпечити водія до медичного закладу становить дві години.
Дії ОСОБА_1 кваліфіковані працівниками поліції за ч.1 ст.130 КУпАП на підставі п.2.5 Правил дорожнього руху (далі за текстом - ПДР).
Відповідно до вимог п.2.9 ПДР, водієві забороняється керувати транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння або перебуваючи під впливом наркотичних чи токсичних речовин.
Відповідно до п.2.5 ПДР, водій повинен на вимогу працівника поліції пройти в установленому порядку медичний огляд для визначення стану алкогольного сп`яніння, впливу наркотичних чи токсичних речовин.
З метою всебічного і об`єктивного дослідження всіх обставин у справі, судом було досліджено два відеозаписи, які містяться на багатофункціональному цифровому відеодиску «Verbatim CD-R» на яких зафіксовано розмову працівників поліції із особою, відносно якої складено протокол про адміністративне правопорушення, в ході якої не вбачається роз`яснення поліцейськими ОСОБА_1 порядку проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння та наслідки відмови від його проходження.
На першому відеозаписі зафіксовано рух автомобіля та його зупинку працівником поліції.
На іншому відеозаписі зафіксовано діалог поліцейського з ОСОБА_1 наступного змісту.
Поліцейський:"Ви керували автомобілем"?
Поліцейський: потрібно пройти тест на факт вживання алкоголю на місці зупинки транспортного засобу, будете проходити?
В лікарню будете їхати?
Поліцейський: На вас складається протокол по ч.1 п.Правил 2.5 по відмові.
Згідно з розділом I. Інструкції огляду на стан сп`яніння підлягають водії транспортних засобів, щодо яких у поліцейського уповноваженого підрозділу Національної поліції України є підстави вважати, що вони перебувають у стані сп`яніння згідно з ознаками такого стану.
Ознаками алкогольного сп`яніння є: запах алкоголю з порожнини рота; порушення координації рухів; порушення мови; виражене тремтіння пальців рук; різка зміна забарвлення шкірного покриву обличчя; поведінка, що не відповідає обстановці.
Згідно зі ст.35 ч.3 Закону України" Про національну поліцію» поліцейський зобов`язаний поінформувати водія про конкретну причину зупинення ним транспортного засобу з детальним описом підстави зупинки, визначеної у цій статті.
Матеріали справи не містять даних, які б підтверджували необхідність зупинки транспортного засобу під керуванням ОСОБА_1 та, що поліцейський назвав ознаки алкогольного сп`яніння , які він виявив у водія після його зупинки.
Тому твердження ОСОБА_1 про те, що підстав зупиняти автомобіль під його керуванням у поліцейського не було, як не було підстав вважати його таким, у якого наявні ознаки алкогольного сп`яніння, заслуговують на увагу.
ОСОБА_1 у своїх поясненнях ствердив, що він не відмовлявся пройти огляд на стан сп`яніння, оскільки поліцейський не вимагав такого проходження на місці зупинки автомобіля.
Суд вважає такі доводи особи, відносно якої складено протокол про адміністративне правопорушення слушними та обґрунтованими, оскільки поліцейський не вимагав проходження огляду на місці зупинки автомобіля та у медичному закладі, як це передбачено п.2.5 ПДР.
При цьому, водію не було роз`яснено процедуру проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння, водій позбавлений можливості розуміти з якою метою йому потрібно їхати у медичний заклад та у який конкретно.
Суд звертає увагу, що виконати вимогу працівника поліції пройти в установленому порядку медичний огляд для визначення стану алкогольного сп`яніння, впливу наркотичних чи токсичних речовин, є обов`язком кожного водія.
Разом з тим, примусове проведення огляду водія на стан сп`яніння є недопустимим, що надає право особі відмовитись від проходження відповідного огляду. Однак у цьому випадку, відмова від проходження огляду на стан сп`яніння є окремою підставою для притягнення до адміністративної відповідальності незалежно від того тверезий водій чи ні, і відмова пройти огляд фактично прирівнюється до визнання своєї провини.
Особа, яка обвинувачується у вчиненні вищевказаного адміністративного правопорушення повинна користуватися основними гарантіями, які забезпечуються при обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення. За такої умови беззаперечним також є той факт, що особа, уповноважена на проведення огляду особи на стан сп`яніння, зобов`язана роз`яснити водію порядок проведення такого огляду та наслідки відмови від його проходження, що у свою чергу забезпечить особі можливість розуміти суть інкримінованого адміністративного правопорушення (пред`явленого обвинувачення) та прийняти рішення про подальше проходження огляду на стан сп`яніння або ж відмову від нього.
При цьому, пунктом 2 розділу 4 Правил етичної поведінки поліцейських передбачено обов`язок поліцейського у відносинах із населенням висловлювати вимоги чи зауваження, що стосуються особи, у ввічливій та переконливій формі.
З огляду на викладене вище, суд доходить висновку, що працівник поліції належним чином не запропонував ОСОБА_1 та не вимагав у нього пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння ні на місці зупинки транспортного засобу, ні у медичному закладі, як і не роз`яснив в чому він обвинувачується та які дії він повинен вчинити, щоб пройти процедуру огляду на стан алкогольного сп`яніння у встановленому законом порядку.
Також на відеозаписах не зафіксовано факту складання поліцейськими направлення на огляд водія транспортного засобу з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції. Водночас таке направлення не було також додано до матеріалів справи, що свідчить про неготовність поліцейських забезпечити доставку водія у медичний заклад для проходження такого огляду.
Крім цього, згідно з п.5 розділу ІІ Інструкції, перед проведенням огляду на стан сп`яніння поліцейський інформує особу, яка підлягає огляду на стан сп`яніння, про порядок застосування спеціального технічного засобу та на її вимогу надає сертифікат відповідності та свідоцтво про повірку робочого засобу вимірювальної техніки.
Свідоцтво про повірку законодавчо регульованого засобу вимірювальної техніки ( а.с.5), яке на момент пропозиції поліцейським пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння втратило чинність ( дата повірки 04.10.2021, дата чинності Свідоцтва про повірку газоаналізатора - 04.10.2022) свідчить про те, що поліцейський, в дійсності, не готовий був проводити такий огляд за допомогою газоаналізатора та усвідомлював, що результат огляду в кінцевому висновку не буде мати юридичного значення з наведених вище обставин, саме тому вимоги пройти огляд на стан алкогольного сп`янінння у розуміння п.п.2 ПДР Україн не було.
Окрім цього, ОСОБА_1 у судовому засіданні ствердив, що поліцейські не складали у його присутності протокол про адміністративне правопорушення, як і не вручили його копію, а також не дали йому можливості викласти власні пояснення
Відповідно до ч.1 ст. 254 КУпАП, про вчинення адміністративного правопорушення складається протокол уповноваженими на те посадовою особою або представником громадської організації чи органу громадської самодіяльності.
Згідно пунктів 4, 5 розділу ІІ Інструкції з оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення в органах поліції затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України 06.11.2015 № 1376 (далі за текстом - Інструкція), у разі вчинення адміністративного правопорушення особами, які досягли віку, з якого настає адміністративна відповідальність, уповноважені на те посадові особи органів поліції складають протокол про адміністративне правопорушення. Протокол про адміністративне правопорушення складається на спеціальному бланку, що виготовлений друкарським способом згідно з технічним описом бланка протоколу про адміністративне правопорушення, на якому проставлено відповідні серію та номер.
За змістом чинного законодавства України вбачається, що протокол про адміністративне правопорушення є основоположним офіційним документом, при відсутності якого, особу не може бути притягнено до адміністративної відповідальності.
Згідно ч.ч.1, 2 ст.256 КУпАП, у протоколі про адміністративне правопорушення зазначаються: дата і місце його складення, посада, прізвище, ім`я, по батькові особи, яка склала протокол; відомості про особу, яка притягається до адміністративної відповідальності (у разі її виявлення); місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення; нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане правопорушення; прізвища, адреси свідків і потерпілих, прізвище викривача (за його письмовою згодою), якщо вони є; пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності; інші відомості, необхідні для вирішення справи. Якщо правопорушенням заподіяно матеріальну шкоду, про це також зазначається в протоколі.
Протокол підписується особою, яка його склала, і особою, яка притягається до адміністративної відповідальності; при наявності свідків і потерпілих протокол може бути підписано також і цими особами.
Відповідно до ч.2 ст.254 КУпАП, протокол про адміністративне правопорушення, у разі його оформлення, складається не пізніше двадцяти чотирьох годин з моменту виявлення особи, яка вчинила правопорушення, у двох примірниках, один із яких під розписку вручається особі, яка притягається до адміністративної відповідальності.
Відповідно до п.8 розділу ІІ Інструкції, протокол про адміністративне правопорушення складається у двох примірниках, один з яких під розписку вручається особі, яка притягається до адміністративної відповідальності.
Суд зазначає, що вручення копії протоколу про адміністративне правопорушення є важливою гарантією того, що особа, яка притягається до адміністративної відповідальності ознайомлена зі змістом обвинувачення у вчиненні адміністративного правопорушення та має можливість організувати ефективний захист своїх інтересів.
Зокрема, в рішенні у справі "Ващенко проти України" Європейський суд вказав, що «"обвинувачення" для цілей пункту 1 статті 6 може бути визначене як офіційне доведення до відома особи компетентним органом твердження про вчинення цією особою правопорушення, яке нормою загального характеру визнається осудним і за яке встановлюється відповідальність карного та попереджувального характеру».
Зі змісту рішення Європейського суду по справі «Ґалстян проти Вірменії» вбачається, що протокол про адміністративне правопорушення, який містить обвинувачення та є головним доказом по справі, повинен мати відомості про точний час, коли цей документ був пред`явлений особі, яка притягається до відповідальності та чи мала вона достатній час на ознайомлення з ним.
В протоколі про адміністративне правопорушення, складеного відносно ОСОБА_1 зазначено відомості про посадову особу, яка склала даний протокол та особу, відносно якої він складений, суть адміністративного правопорушення та стаття, якою воно регламентоване. Окрім цього, зазначено про ознайомлення ОСОБА_1 із його правами та обов`язками, а також повідомлено про місце і розгляд справи, однак нижче зазначено, що від підпису про ознайомлення із зазначеним він відмовився. Також у протоколі зазначено, що ОСОБА_1 відмовився від надання пояснень та від підписання складеного протоколу, зокрема за ознайомленням із змістом цього протоколу, про отримання копії протоколу, та про правильність внесених про нього даних.
З долучених до матеріалів справи відеозаписів вбачається, що відеофіксація зазначених в протоколі обставин, здійснювалась не безперервно та була зупинена до того як було складено відносно ОСОБА_1 протокол про адміністративне правопорушення та інші адміністративні матеріали.
Відповідно аргументи ОСОБА_1 про те, що протокол про адміністративне правопорушення у присутності останнього не складався, із складеним відносно нього протоколом його не було ознайомлено, йому не надали можливості надати пояснення та не вручили копію складеного відносно нього протоколу, з огляду на принцип презумпції невинуватості, не знаходять свого спростування ні у письмових доказах ні під час перегляду відеозаписів.
Наявність у протоколі про адміністративне правопорушення відомостей про те, що ОСОБА_1 з власної волі відмовився від вищезазначеного не можуть братись судом до уваги, оскільки відсутність зафіксованих відомостей на відеозаписах, зважаючи на недотримання працівниками поліції вимог відеофіксації, ставлять під сумнів достовірність зазначених відомостей про його відмову.
Без належного оформлення протоколу про адміністративне правопорушення неможливо здійснити повний та всебічний розгляд справи про адміністративне правопорушення і прийняти законне рішення.
З урахуванням того, що протокол про адміністративне правопорушення є важливим доказом по справі, який по суті є обвинувальним актом, оскільки саме на його підставі здійснюється розгляд справи по суті, а в даному випадку протокол був складений з істотним порушенням вищезазначених норм чинного законодавства України, тому суд визнає протокол про адміністративне правопорушення серії ААД №118770 від 29.10.2022 неналежним та недопустимим доказом винуватості ОСОБА_1 у вчиненні інкримінованого йому адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП.
Окрім цього, ОСОБА_1 у судовому надав пояснення, які свідчать про те, що його не було відсторонено від керування транспортним засобом. Зокрема він ствердив, що після того як поліцейські поїхали він зателефонував адвокату, який пояснив йому, що йому потрібно невідкладно поїхати в лікарню і пройти огляд на стан сп`яніння, після чого він сів за кермо та поїхав у Рожнятівську лікарню, де пройшов огляд на стан алкогольного сп`яніння.
Частиною 1 статті 266 КУпАП, окрім іншого, встановлено, що особи, які керують транспортними засобами і щодо яких є підстави вважати, що вони перебувають у стані алкогольного сп`яніння, підлягають відстороненню від керування цими транспортними засобами.
Така ж вимога передбачена п.1 розділу X Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України 07.11.2015 N 1395.
Згідно з ч.7 ст.266 КУпАП, у разі відсторонення особи від керування транспортним засобом, річковим або маломірним судном можливість керування цим транспортним засобом, річковим або маломірним судном надається уповноваженій нею особі, яка має посвідчення водія (судноводія) відповідної категорії та може бути допущена до керування транспортним засобом, річковим або маломірним судном.
Проте матеріали справи не місять акту приймання автомобіля іншою особою, відповідальною за її зберігання, а також не містять відомостей про відсторонення ОСОБА_1 від керування транспортним засобом.
Така обставина свідчить про недотримання працівниками поліції вимог ст.266 КУпАП та не виключає існування обгрунтованої підозри, що навіть попри наявність складеного відносно ОСОБА_1 протоколу про адміністративне правопорушення за ч.1 ст.130 КУпАП, останній продовжив свій рух.
Згідно з ч.5 ст.266 КУпАП, огляд особи на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують її увагу та швидкість реакції, проведений з порушенням вимог цієї статті, вважається недійсним.
Вищезазначені істотні порушення норм чинного законодавства при провадженні у справі про адміністративне правопорушення свідчать про недотримання працівниками поліції відповідних правил при проведенні процедури огляду особи на стан алкогольного сп`яніння та при складанні протоколу про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 та унеможливлюють встановлення даних, поза розумним сумнівом, про його винуватість у інкримінованому йому правопорушенні. У зв`язку з цим суд визнає проведений відносно ОСОБА_1 огляд на стан алкогольного сп`яніння недійсним, а докази, які додані до матеріалів справи про адміністративне правопорушення на підтвердження його винуватості у вчиненні інкримінованого правопорушення неналежними.
Окрім цього, ОСОБА_1 долучив до матеріалів справи висновок щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, з якого вбачається, що 29.10.2022 о 19:45 у КНП «Рожнятівська багатопрофільна лікарня» РСР лікар ОСОБА_2 провела огляд ОСОБА_1 на стан алкогольного сп`яніння, за результатами якого прийшла до висновку що у ОСОБА_1 відсутні ознаки алкогольного сп`яніння. Такий факт підтверджено прикріпленою до зазначеного висновку роздруківкою тестування на алкоголь, виготовленою за допомогою «Drager Mobile Printer», з якої вбачається, що 29.10.2022 о 19:45 результат тесту ОСОБА_1 становив 0,00 проміле.
Суд звертає увагу, що нормами законодавства не передбачено проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння у приватному порядку, тобто не на вимогу поліцейського, а з власної ініціативи поза контролем працівника поліції.
Водночас як встановлено судом вище, ОСОБА_1 не було запропоновано належним чином пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння у медичному закладі, тобто фактично він був позбавлений можливості пройти такий огляд та спростувати доводи поліцейського про те, що він нібито керував транспортним засобом з ознаками алкогольного сп`яніння.
Важливою також є та обставина, що ОСОБА_1 пройшов такий огляд на стан сп`яніння у лікувальному закладі, в який направляються особи для проходження оглядів на стан сп`яніння, тобто у спеціалізованому лікувальному закладі, якому надано право на проведення такого огляду.
З урахуванням викладеного, суд бере такі документи до уваги при прийнятті рішення з огляду на відсутність доказів на підтвердження вини ОСОБА_1 у вчиненні інкримінованого йому адміністративного правопорушення.
Враховуючи наведене, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, суд, поза розумним сумнівом, приходить до переконання у недоведеності вини ОСОБА_1 у вчиненні інкримінованого адміністративного правопорушення.
Притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за умови наявності юридичного складу адміністративного правопорушення, в тому числі встановлення вини особи в його вчиненні, яка підтверджена належними та допустимими доказами, а не підтвердження здійснення водієм правопорушення відповідними доказами, не породжує правових підстав для притягнення його до адміністративної відповідальності. Аналогічна права позиція викладена в постанові Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №536/1703/17, адміністративне провадження №К/9901/3839/17.
Отже, згідно з вимогами ч.2 ст. 62 Конституції України, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться виключно на її користь, тобто суд може притягнути особу до адміністративної відповідальності лише на тих доказах, які спростовують усі розумні сумніви щодо вини особи.
Зазначене узгоджується і з практикою Європейського суду з прав людини, що сформульована у п.43 рішення ЄСПЛ від 14.02.2008 у справі «Кобець проти України» (з відсиланням на п. 282 рішення у справі «Авшар проти Туреччини» (Avsar v. Turkey), згідно яких «доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість обвинуваченого доведено поза розумним сумнівом».
За змістом ст.251 КУпАП обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення.
В силу вимог ч. 4 ст.129 Конституції України однією із засад судочинства є змагальність сторін і закон не покладає на суд обов`язок збирати докази винуватості чи невинуватості особи.
Із врахуванням положень і тлумачень ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд не має права самостійно відшукувати докази винуватості особи у вчиненні правопорушення, оскільки таким чином, неминуче перебиратиме на себе функції обвинувача, позбавляючись статусу незалежного органу правосуддя.
Виходячи з прецедентної практики ЄСПЛ, хоч і за національним законом особа притягується до адміністративної відповідальності, їй пред`явлено «кримінальне обвинувачення» в його автономному розумінні ЄСПЛ, яке повинно тлумачитися в світлі трьох критеріїв, а саме з урахуванням кваліфікації розгляду з точки зору внутрішньодержавного законодавства, його сутності і характеру, суворості потенційного покарання (пункт 51 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Михайлова проти Російської Федерації»). Зокрема, в даному випадку можна врахувати, що адміністративне стягнення у виді штрафу, разом з позбавленням права керування транспортним засобом, мають каральний і стримуючий характер.
Наведені обставини свідчать, що адміністративне правопорушення передбачене статтею 130 КУпАП може бути віднесено до «кримінального обвинувачення» в розумінні статті 6 Конвенції із розповсюдженням відповідних гарантій щодо справедливого судового розгляду.
Згідно до ч.1 ст.7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.
На думку суду, застосування адміністративного стягнення до особи за відсутності належних та достатніх доказів її протиправної дії чи бездіяльності не відповідатиме принципу верховенства права і міститиме ознаки свавільного застосування адміністративних повноважень.
Відповідно до п.1 ст. 247 КпАП України обставиною, що виключає провадження в справі про адміністративне правопорушення є відсутність події і складу адміністративного правопорушення.
За наведених вище обставин суд прийшов до переконання, що провадження у справі про адміністративне правопорушення підлягає закриттю за відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП.
Керуючись п. 1 ст. 247 КУпАП, суд -
п о с т а н о в и в:
Закрити провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ст.130 ч.1 КУпАП у зв`язку з відсутністю в його діях складу цього адміністративного правопорушення.
На постанову може бути подано апеляційну скаргу до Івано-Франківського апеляційного суду протягом десяти днів з дня винесення постанови через Рожнятівський районний суд Івано-Франківської області.
Суддя: