ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 січня 2023 року м. Володимир

Суддя Володимир-Волинського міського суду Волинської області Кусік І.В., розглянувши матеріали, які надійшли від Володимирського РВП ГУНП у Волинській області про притягнення до адміністративної відповідальності

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканця: АДРЕСА_1 , начальника автостанції

за ст. 130 ч.1 КУпАП,

ВСТАНОВИЛА:

Згідно протоколу про адміністративне правопорушення серії ААБ № 071377 від 29.06.2022 року, 29.06.2022 року о 18.01 год. в м. Володимир по вул. Данила Галицького водій ОСОБА_1 керував автомобілем ВАЗ 21099, д.н.з. НОМЕР_1 , в стані алкогольного сп`яніння, огляд на стан сп`яніння зі згоди водія у встановленому законодавством порядку проводився із застосуванням приладу «Драгер», результат 2,781 проміле, чим порушив п.2.9 а) ПДР України, за що передбачена відповідальність ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Дослідивши зібрані у справі докази, приходжу до висновку, що в діях ОСОБА_1 відсутній склад правопорушення, передбаченого ст.130 ч.1 КУпАП, з наступних підстав.

Відповідно до ст.245 КУпАП, завданням провадження у справі про адміністративні правопорушення є своєчасне, всебічне, повне й об`єктивне з`ясування обставин справи, вирішення її у точній відповідності із законом.

Згідно ст. 280 КУпАП при розгляді справи про адміністративне правопорушення, окрім іншого, підлягає встановленню чи було вчинено адміністративне правопорушення і чи винна дана особа в його вчиненні.

Згідно з вимогами ст. 252, 254, 255, 256 КУпАП, протокол про адміністративне правопорушення - це офіційний документ, відповідним чином оформлений уповноваженою особою про вчинення діянь, які містять ознаки адміністративного правопорушення, передбаченого цим кодексом, є найважливішим джерелом доказів у справах про адміністративні правопорушення. У ньому, крім іншого, зазначаються відомості про особу, яка притягується до адміністративної відповідальності, місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення, прізвища, адреси свідків і потерпілих якщо вони є, пояснення особи, яка притягується до адміністративної відповідальності та інші відомості, необхідні для вирішення справи.

Судовий розгляд справи повинен проводитись у межах визначених у протоколі обставин про адміністративне правопорушення, який є фактичним обвинуваченням у вчиненні адміністративного правопорушення.

У відповідності до вимог ст. 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходам впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням не інакше як на підставі і в порядку встановленому законом, а застосування заходів адміністративного впливу проводиться в межах компетенції того органу, який його застосовує у точній відповідності із законом.

Відповідно до диспозиції ч.1 ст.130 КУпАП передбачено адміністративну відповідальність за керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також передача керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, а так само відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Згідно з ч.1 ст.9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Відповідно до ст.62 Конституції України, обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, що сформульована у п. 43 рішення Європейського суду з прав людини від 14.02.2008 року у справі «Кобець проти України» (з відсиланням на п.282 рішення у справі «Авшар проти Туреччини» (Avsar v. Turkey), згідно яких «доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість обвинуваченого доведено поза розумним сумнівом».

Аналогічний висновок щодо застосування норм матеріального права міститься, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 10 вересня 2013 року (справа № 21-183а13), також аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 25 листопада 2014 року у справі № 21-519а14.

Стандарт доведення вини «поза розумним сумнівом» означає, що при доведенні винуватості особи не повинно залишатися жодного «розумного сумніву» в цьому, тоді як наявність такого «розумного сумніву» у винуватості особи є підставою для його виправдання. Недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості.

Обов`язок щодо збирання доказів, відповідно ст.251 КУпАП, покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення. Сам протокол про адміністративні правопорушення, за відсутності інших доказів, не є, на думку суду, належним і допустимим доказом в розумінні ч.1 ст.251 КУпАП.

Отже, притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності можливе лише за умови наявності юридичного складу адміністративного правопорушення, в тому числі встановлення вини особи в його вчиненні, яка підтверджена належними та допустимими доказами, а не підтвердження здійснення водієм правопорушення відповідними доказами, не породжує правових підстав для притягнення його до адміністративної відповідальності. Аналогічна права позиція викладена в постанові Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 536/1703/17, адміністративне провадження №К/9901/3839/17. Суд не має права самостійно відшуковувати докази винуватості особи у вчиненні правопорушення.

У судовому засіданні ОСОБА_1 винним себе не визнав, суду пояснив, що він працює керівником автостанції і після закінчення робочого дня пішов в напрямку свого автомобіля. Потім зустрів товариша і пішов з ним до найближчого закладу випити чарку. Він розумів, що після вживання алкоголю не зможе сісти за кермо, тому зателефонував до свого знайомого ОСОБА_2 , щоб той відвіз його додому. Останній погодився. Близько 18 год. ОСОБА_1 знову зателефонував ОСОБА_3 і сказав, що чекає його біля автомобіля. Сам він сів на пасажирське сидіння, а ОСОБА_4 сів за кермо. Проїхавши декілька десятків метрів двигун автомобіля зупинився. ОСОБА_3 вирішив скотити автомобіль в напрямку автостоянки на території автостанції, він зателефонував своєму товаришу ОСОБА_5 і попросив його приїхати з тросом, щоб відтягнути їх до автомайстерні. Чекаючи товариша, ОСОБА_4 вийшов з автомобіля та пішов у напрямку парку Словянського, бо помітив там свого знайомого. ОСОБА_1 тоді залишився один, він сидів на пасажирському сидіння, йому стало зле, він похилився на лівий бік і випадково вперся в ручку коробки передач та ненавмисно перевів її в нейтральне положення. Так як автомобіль стояв під нахилом, то почав скочуватися в бік іншого автомобіля, що спричинило ДТП. Таким чином зіткнення сталося не під час керування ним транспортним засобом, тобто не через умисне виконання функцій водія та приведення транспортного засобу до руху, а через ненавмисне зняття технічно несправного автомобіля з передачі. Після цього, ОСОБА_1 пересів а місце водія щоб підтягти важеля стоянкового гальма задля подальшого недопущення руху автомобіля. Через певний час приїхали працівники поліції, вони побачили його у стоячому несправному автомобілі, звинуватили у керуванні автомобілем у нетверезому стані та склали протоколи за ст. 124 та 130 ч.1 КУпАП.

Захисник Лесик С.І. наголосив, що диспозиція ст. 130 ч.1 КУпАП передбачає адміністративну відповідальність саме за керування транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння. Постановою Пленуму Верховного Суду України від 23.12.2005 року № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» роз`яснено, що керування транспортним засобом слід розуміти як виконання функцій водія під час руху такого засобу або інструктора-водія під час навчання учнів-водіїв, незалежно від того, керує особа транспортним засобом, який рухається своїм ходом чи за допомогою буксирування. Абзацом 4 . 27 вказаної постанови, вказано, що для притягнення до відповідальності за ст. 130 КУпАП не має значення протягом якого часу особа перебувала в стані сп`яніння, правопорушення вважається закінченим з того моменту, коли водій почав рухатися. Крім того, 20.02.2019 року Верховний Суд в рамках справи № 404/4467/16-а зазначив, що керування транспортним засобом розуміється як технічна дія водія з метою приведення транспортного засобу в рух, зворушення з місця і, як наслідок, переміщення транспортного засобу в просторі. Експлуатація транспортного засобу передбачає використання цього транспорту за призначенням, тобто з метою керування. Таким чином, перебування за кермом транспортного засобу, яке не є в стані руху особи в нетверезому стані не є доказом вчинення останньою правопорушення, передбаченого ст. 130 ч.1 КУпАП, оскільки саме перебування особи на місці водія не доводить факт керування транспортним засобом незалежно від наявності ввімкненого двигуна. З урахуванням вищевикладеного, захисник просив суд просив закрити провадження у вказаній справі у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 130 ч.1 КУпАП.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 пояснив, що йому зателефонував ОСОБА_7 , повідомив, що у ОСОБА_1 зламався автомобіль і запитав, чи може він приїхати, той погодився.

Свідок ОСОБА_7 пояснив, що йому зателефонував ОСОБА_1 та попросив перегнати автомобіль, бо останній випив. Він погодився, приїхав до ОСОБА_8 , а автомобіль зламався, тому ОСОБА_4 пішов шукати того, хто допоможе відтягнути авто ОСОБА_1 .

До матеріалів справи долучено DVD-диск. З дослідженого судом відеозапису вбачається, що ОСОБА_1 під час складання протоколу перебував на водійському сидінні в припаркованому автомобілі.

Аналізуючи надані суду докази в їх сукупності, суддя дійшла висновку про те, що пояснення ОСОБА_1 повністю підтверджуються показами свідків та не спростовуються іншими доказами у справі (відеозаписом та письмовими доказами). Тому суддя, зважаючи на презумпцію невинуватості особи, дійшла висновку про недоведеність в судовому засіданні факту керування ОСОБА_1 транспортним засобом.

Підсумовуючи викладене, з урахуванням пояснень ОСОБА_1 , свідків, вивчивши та оцінивши матеріали провадження, відеозапис з місця події, суддя приходить до висновку, що будь-яких фактичних даних про те, що водій ОСОБА_1 керував автомобілем у стані алкогольного сп`яніння матеріалами справи не доведено і в судовому засіданні не встановлено, а отак, оскільки матеріали адміністративної справи не містять належних та допустимих доказів, які б давали можливість поза розумним сумнівом зробити висновок про винуватість ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.130 ч.1 КУпАП, вважаю, що провадження у справі, відповідно до ст.247 п.1 КУпАП, підлягає закриттю за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.

Враховуючи викладене, керуючись ст. 9, 247, 256, 283, 284 КУпАП,

ПОСТАНОВИЛА:

Провадження у справі про вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП закрити.

Постанова може бути оскаржена шляхом подачі апеляційної скарги до Волинського апеляційного суду через місцевий суд, який виніс постанову, протягом десяти днів з дня її винесення.

Суддя Ірина КУСІК