Провадження № 3-в/592/1/23
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2023 року м.Суми

Суддя Ковпаківського районного суду м. Суми Костенко Владислав Геннадійович, з участю захисника ОСОБА_1 - адвоката Шаповал Олени Олегівни, розглянувши у дистанційному судовому провадженні клопотання захисника ОСОБА_1 - адвоката Шаповал Олени Олегівни про звільнення ОСОБА_1 від адміністративної відповідальності у зв`язку із закінченням строку давності виконання постанови про притягнення до адміністративної відповідальності,

ВСТАНОВИВ:

24.10.2022 захисник ОСОБА_1 - адвоката Шаповал О.О. звернувся до Ковпаківського районного суду м. Суми із заявою, в якій просить звільнити останнього від відбування адміністративного стягнення у виді адміністративного арешту на строк сім діб, накладеного постановою судді Ковпаківського районного суду Суми від 01.11.2019 за ст. 183-2 КУпАП, у зв`язку із закінченням строку давності виконання цього судового рішення.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що постановою Ковпаківського районного суду Суми від 01.11.2019 ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 183-2 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді адміністративного арешту на строк сім діб. Від відбування адміністративного стягнення ОСОБА_1 не ухилявся, а постанова не була виконана не з вини останнього. Вважаючи своє покарання відбутим, адже після його накладення минуло понад півтора року, ОСОБА_1 вирішив виїхати за кордон для пошуку роботи та подальшого працевлаштування. Таким чином, 28.05.2021 ОСОБА_1 було безперешкодно здійснено перетин державного кордону. Станом на 24.10.2022, ОСОБА_1 продовжує перебувати за межами України. Захисник зазначає, що склад правопорушення, яке стало підставою для застосування до заявника адміністративного стягнення (несплата аліментів) на даний час відсутній, адже ОСОБА_1 у добровільному порядку погасив всю заборгованість по аліментам не сплаченим аліментам та продовжує на регулярній основі здійснювати переказ коштів ОСОБА_2 на утримання їх спільної неповнолітньої дитини. У свою чергу ОСОБА_2 забрала виконавчий лист з державної виконавчої служби, адже, як уже було зазначено вище, ОСОБА_1 добровільно сплачує кошти на утримання спільної дитини. Вважають, що КУпАП не передбачена давність виконання постанови судді про накладення стягнення, яка вже прийнята відповідним органом до виконання, що надає широкі можливості для зловживань у виконанні цих судових рішень, необґрунтовано обмежує права і свободи осіб, які притягнуті до адміністративної відповідальності. Виходячи з правової позиції ЄСПЛ, який за певних умов поширює стандарти Конвенції для кримінального провадження на справи про адміністративні правопорушення, в даному випадку підлягає застосуванню ст.80 КК України, згідно з якою особа, засуджена до покарання менш суворого, ніж обмеження волі, звільняється від відбування покарання, якщо з дня набрання чинності обвинувальним вироком його не було виконано в строк 2 роки. Отже, на підставі викладеного, оскільки постанова Ковпаківського районного суду м. Суми від 01.11.2019 про визнання ОСОБА_1 винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 183-2 КУпАП та накладення на нього адміністративного стягнення у виді адміністративного арешту на строк сім діб з об`єктивних причин не була виконана протягом двох років з дня набрання нею чинності, і в той же час дана постанова не може перебувати на виконанні безстроково, адже це суперечить європейським принципам, а тому строк для її виконання з об`єктивних причин закінчився, то за таких обставин слід звільнити ОСОБА_1 від відбування адміністративного стягнення у зв`язку із закінченням строків давності виконання постанови про накладення адміністративного стягнення.

Захисник ОСОБА_1 адвокат Шаповал О.О. під час судового розгляду клопотання підтримала та надала аналогічні пояснення зазначені в клопотанні про звільнення від адміністративної відповідальності у зв`язку із закінченням строку давності виконання постанови.

Вивчивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку.

Встановлено, що постановою судді Ковпаківського районного суду Суми від 01.11.2019 по справі №592/16323/19 ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 183-2 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді адміністративного арешту на строк сім діб, рахуючи строк з моменту його затримання.

Вказане судове рішення ухвалено з участю особи, яка притягалася до адміністративної відповідальності.

Постановою Сумського апеляційного суду від 29.12.2019 постанову судді Ковпаківського районного суду м. Суми від 01.11.2019 відносно ОСОБА_1 залишено без зміни, а апеляційну скаргу захисника Шаповал О.О. - без задоволення.

З матеріалів справи вбачається, що постанова Ковпаківського районного суду м. Суми від 01.11.2019 відносно ОСОБА_1 звернута до виконання протягом трьохмісячного строку, передбаченого ст. 303 КУпАП.

Згідно повідомлення начальника Сумського РУП ГУНП в Сумській області від 13.05.2022 №6200, постанова суду відносно ОСОБА_1 надійшла до відділу 21.02.2020 (вх. №1493) та на даний час постанова знаходиться на виконанні у ДОП СДОП. Негайно виконати постанову не видалося за можливе у зв`язку з тим, що ОСОБА_1 перед поміщенням до ІТТ за підозрою на «COVID-19» був направлений на самоізоляцію, після чого за місцем мешкання він був відсутній. При перевірці за системою «Аркан» було встановлено, що ОСОБА_1 28.05.2021 перетнув державний кордон, станом на 11.05.2022 в зворотному напрямку кордон на в`їзд на територію України ним не перетинався. Встановити місце перебування ОСОБА_1 не надається за можливе.

Разом з цим відповідь не містить вичерпних та зрозумілих обставин на підставі яких можна було без сумніву стверджувати про те, що ОСОБА_1 ухилявся від відбування зазначеного стягнення.

Завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством. (ст. 1 КУпАП України)

Згідно вимог ч. 1 і ч. 2 ст. 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. При цьому порядок провадження в справах про адміністративні правопорушення в районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах визначається цим Кодексом та іншими законами України (ч. 2 ст. 246 КУпАП).

Положеннями ст.ст. 34, 38 КУпАП визначені обставини які враховуються при накладенні стягнення та строки. При цьому строк є нетривалим від одного до одного року. Закінчення таких строків є підставою для закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення (п. 7 ст. 247 КУпАП).

Наведені норми законів вказують на те, що законодавець визначив стислі строки накладення стягнення для запобігання вчиненню правопорушень. Накладення стягнення поза такими строками не допускається, та вочевидь не сприятиме меті інституту відповідальності. По закінченню таких строків особа самостійно могла повернутися до правослухняної поведінки тощо і вжиття заходів притягнення до відповідальності вже є зайвим.

Також законодавець визначає, що якщо особа, піддана адміністративному стягненню, протягом року з дня закінчення виконання стягнення не вчинила нового адміністративного правопорушення, то ця особа вважається такою, що не була піддана адміністративному стягненню.(ст. 39 КУпАП)

Порядок та процедура виконання постанов про накладення усіх видів адміністративних стягнень детально регламентується розділом V (ст. 298-330) КУпАП, глава 25 якого містить основні (загальні) положення, а принцип обов`язковості виконання таких постанов для державних і громадських органів, підприємств, установ, організацій, посадових осіб і громадян закріплений у ст. 298 цього Кодексу.

Так, постанова про накладення адміністративного стягнення підлягає виконанню з моменту її винесення, якщо інше не встановлено цим Кодексом та іншими законами України, і звертається до виконання органом (посадовою особою), який виніс постанову (ч. 1, 4 ст. 299 КУпАП), а згідно ч. 1-2 ст. 300 цього Кодексу така постанова виконується уповноваженим на те органом у порядку, встановленому цим Кодексом та іншими законами України. Орган національної поліції забезпечує виконання постанови про адміністративний арешт у порядку, встановленому законами України. При цьому, навпаки, не підлягає виконанню постанова, якщо її не було звернуто до виконання протягом трьох місяців з дня винесення. У разі оскарження постанови перебіг строку давності зупиняється до розгляду скарги, а у разі відстрочки виконання відповідно до ст. 301 КУпАП перебіг строку давності зупиняється до закінчення строку відстрочки (ч. 1 ст. 303).

Провадження по виконанню постанови про застосування адміністративного арешту передбачене главою 32 розділу V КУпАП, а саме на підставі ст. 326 постанова районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду (судді) про застосування адміністративного арешту та арешту з утриманням на гауптвахті виконується негайно після її винесення, а згідно ст. 305 цього Кодексу контроль за правильним і своєчасним виконанням постанови про накладення адміністративного стягнення здійснюється суддею, який виніс постанову, та іншими органами державної влади в порядку, встановленому законом. За наявності обставин, що ускладнюють виконання такої постанови або роблять її виконання неможливим, суддя може відстрочити її виконання на строк до одного місяця (ч. 1 ст. 301).

Звернувши своєчасно до виконання постанову про накладення стягнення у виді адміністративного арешту строком 15 діб, суд дотримався в цілому вказаних вимог закону. Натомість судове рішення не виконане відповідним органом національної поліції.

23.11.2018 рішенням Конституційного Суду України № 10-р/2018 у справі № 1-12/2018 (3911/15) (Далі КСУ) за конституційним поданням Уповноваженого ВРУ з прав людини щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень ч. 1 ст. 294, ст. 326 КУпАП визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними): положення ч. 1 ст. 294 КУпАП, яким встановлено, що постанови про застосування стягнення, передбаченого ст. 32 («Адміністративний арешт») цього Кодексу, набирають законної сили з моменту їх винесення; положення ст. 326 КУпАП, яке передбачає, що постанова районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду (судді) про застосування адміністративного арешту виконується негайно після її винесення. Положення ч. 1 ст. 294, ст. 326 КУпАП, які визнані неконституційними, втратили чинність з дня ухвалення КСУ цього Рішення, яке є обов`язковим, остаточним та таким, що не може бути оскаржено.

З огляду на викладене, необхідно зауважити, що чинний КУпАП, до якого постійно вносяться зміни за своєю суттю є законом, який поєднує норми матеріального та процесуального права, охоплює всі сфери суспільно-економічного життя і в той же час містить в собі ряд колізійних норм або норм, які не виконуються через їх недосконалість (нікчемних норм), а тому потребує системних законодавчих змін.

Зокрема, стадія виконання постанови про накладення адміністративних стягнень є заключною і зазвичай проходить у два етапи: 1) звернення постанови до виконання і 2) безпосереднє виконання постанови про накладення адміністративних стягнень.

Під зверненням постанови до виконання у ст. 303 КУпАП необхідно розуміти своєчасне (не більш ніж через три місяці з дня її винесення) направлення постанови до органу, який відповідно до законодавства уповноважений її безпосередньо виконувати, в даному випадку до органу національної поліції, і визнається єдиним юридичним фактом, який має значення для встановлення, чи підлягає вона виконанню, незалежно від того, чи розпочато безпосереднє (реальне) виконання цієї постанови, що дотримано судом першої інстанції.

Безпосереднє виконання постанов про накладення стягнення у виді адміністративного арешту також забезпечує орган національної поліції у порядку, встановленому законами України (ч. 2 ст. 300 КУпАП), однак системний аналіз основних положень цього Кодексу, в тому числі і розділу V, дає суду підстави для висновку, що незважаючи на власну назву ст. 303 законодавством України не передбачена давність виконання постанови судді про накладене стягнення, яка вже прийнята відповідним органом до виконання, що в свою чергу надає надзвичайно широкі можливості для зловживань у процесі виконання цих судових рішень, необґрунтовано обмежує права, свободи і законні інтереси осіб, які притягнуті до адміністративної відповідальності та взагалі нівелює завдання КУпАП і зводить нанівець певні засади судочинства, які закріплені у ст. 1, 7, 39, 245, 246, 268, 298, 300, 303, 305 і 326 КУпАП; розділ I ЗУ «Про судоустрій і статус суддів»; ст. 3, 24, 55, 124, 129, 129-1 Конституції України.

Таким чином, законодавець залишив поза сферою свого регулювання питання щодо строків виконання постанови про накладення адміністративного стягнення у виді арешту, залишивши цим самим за відповідними органами (посадовими особами), уповноваженими забезпечувати виконання таких рішень, право на власний розсуд визначати ці строки, чим створив підґрунтя для можливих зловживань з боку останніх, тому чинна редакція ст. 303 КУпАП підлягає коригуванню.

Фактична «безстроковість» виконання таких постанов суперечить принципу правової визначеності, що є складовою принципу верховенства права і широко застосовується ЄСПЛ при оцінці порушень державами-членами Конвенції, а «необмежений строк виконання» своєчасно надісланої постанови суперечить принципу 4 Рекомендації № R (91) 1 Комітету міністрів Ради Європи державам-членам стосовно адміністративних санкцій, згідно якого, якщо адміністративний орган влади розпочав адміністративне провадження із застосування санкції, він зобов`язаний діяти залежно від обставин справи з розумною швидкістю.

Припинення виконання постанови про накладення адміністративного стягнення у межах КУпАП можливе лише за наявності обставин, зазначених у п. 5 (видання акту амністії, якщо він усуває застосування адміністративного стягнення), 6 (скасування акту, який встановлює адміністративну відповідальність) і 9 (смерть особи, щодо якої було розпочато провадження в справі) ст. 247 цього Кодексу, при наявності яких орган (посадова особа), який виніс постанову про накладення адміністративного стягнення, припиняє її виконання (ст. 302).

Однак вказана норма має іншу правову природу і не кореспондується зі строками виконання постанов про накладення стягнення у виді адміністративного арешту, а тому у даному конкретному випадку застосована бути не може.

На національному рівні Конституційний суд України в своєму рішенні від 29.06.2010 у справі № 17-рп/2010 за конституційним поданням Уповноваженого ВРУ з прав людини зазначив, що «одним із елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлених такими обмеженнями» (абз. 3 п.п. 3.1 п. 3), а у рішенні від 22.09.2005 № 5 рп/2005 той же Суд вказав, що «із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі» (абз. 2 п.п. 5.4 п. 5).

Цей висновок об`єктивно узгоджується і з судовою практикою ЄСПЛ, який неодноразово у своїх рішеннях вказував, що коли йдеться про позбавлення свободи, надзвичайно важливою умовою є забезпечення загального принципу юридичної визначеності (рішення від 28.03.2000 у справі «Барановський проти Польщі» (Baranowski v. Poland), заява № 28358/95). ЄСПЛ нагадує, що «національне законодавство має з достатньою чіткістю визначати межі та спосіб здійснення відповідного дискреційного права, наданого органам влади, щоб забезпечувати громадянам той мінімальний рівень захисту, на який вони мають право згідно з принципом верховенства права в демократичному суспільстві» (рішення від 15.11.1996 у справі «Доменічіні проти Італії» (Domenichini v. Italy), п. 33, Reports 1996-V), а у справі «Солдатенко проти України» (Soldatenko v. Ukraine), заява № 2440/07) зазначив, «встановлюючи, що будь-яке позбавлення свободи має здійснюватися «відповідно до процедури, встановленої законом», п. 1 ст. 5 не просто відсилає до національного закону... він також стосується «якості закону», вимагаючи від закону відповідності принципові верховенства права... При цьому «якість закону» означає, що у випадку, коли національний закон передбачає можливість позбавлення свободи, такий закон має бути достатньо доступним, чітко сформульованим і передбачуваним у своєму застосуванні для того, щоб виключити будь-який ризик свавілля» (п. 111, рішення від 23.10.2008).

У справі «Стіл та інші проти Сполученого Королівства» (Steel and Others v. the United Kingdom), рішення від 23.09.1998 (п. 54), Суд наголосив, що «Конвенція вимагає, щоб усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, якщо виникне потреба з належною порадою, передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, які може спричинити певна дія. Вислови «законний» та «згідно з процедурою, встановленою законом», зумовлюють повне дотримання основних процесуальних норм внутрішньодержавного права».

В інших рішеннях ЄСПЛ також неодноразово звертав увагу на недосконалість чинного законодавства України і необхідність дотримуватися принципу правової визначеності, зокрема у п. 53 рішення від 06.11.2008 у справі «Єлоєв проти України» (Yeloyev v. Ukraine), заява № 17283/02); у п. 19 рішення від 18.12.2008 у справі «Новік проти України» (Novik v. Ukraine), заява № 48068/06).

Крім того, КСУ у п. 3.4 і 3.6 свого рішення від 11.10.2011 (справа № 10-рп/2011), аналізуючи положення міжнародних актів, наголосив, що «не вбачається різниці між кримінальними та адміністративними протиправними діяннями, оскільки вони охоплюються загальним поняттям «правопорушення», а відмінність адміністративного правопорушення від злочину полягає, насамперед, у тому, що воно є менш суспільно небезпечним». У цьому рішенні Суд поширив певні гарантії кримінального процесу і на процес притягнення особи до адміністративної відповідальності.

Таким чином, виходячи із системного аналізу вказаного законодавства України, правової позиції ЄСПЛ, який за певних умов поширює стандарти Конвенції для кримінального провадження на справи про адміністративні правопорушення (рішення від 30.01.2015 у справі «Швидка проти України» (Shvydka v. Ukraine), заява № 17888/12; рішення від 09.06.2011 у справі «Лучанінова проти України» (Luchaninova v. Ukraine), заява № 16347/02); рішення від 15.05.2008 у справі «Надточій проти України» (Nadtochiy v. Ukraine), заява № 7460/03), враховуючи принцип правової визначеності, який є невід`ємною, органічною складовою принципу верховенства права (ст. 3 Основного Закону) та який знайшов своє закріплення у судовій практиці КСУ, ВСУ, ВС і прецедентних рішеннях ЄСПЛ, апеляційний суд приходить до переконання, що зазначена справа про адміністративне правопорушення щодо накладення стягнення у виді арешту, для цілей ст. 6 Конвенції, належить до справ із обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення. Відтак, на цю категорію справ поширюється гарантії ст. 6 Конвенції, що у свою чергу надає можливість застосувати аналогію закону при апеляційному розгляді постанови судді щодо відмови у визнанні такою, що не підлягає виконанню постанови цього ж судді про накладення адміністративного стягнення, тобто застосувати у межах своєї компетенції до КУпАП іншої норми закону, зокрема КК, яка регламентує подібні відносини, заповнивши тим самим прогалину у законодавстві України про адміністративні правопорушення, в тому числі і щодо можливості перегляду оскарженого судового рішення в апеляційній інстанції, що є невід`ємним правом (правом на справедливий суд, гарантованого ст. 6 Конвенції), а для суддів усіх інстанцій важливим елементом законного і справедливого правосуддя, оскільки мова не йде про норми, які встановлюють виключення або спеціальне правове регулювання.

Такою нормою у КК є ст. 80, яка розташована у розділі ХІІ «Звільнення від покарання та його відбування» і регламентує звільнення від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку.

Згідно ч. 1 цієї статті особа звільняється від відбування покарання, якщо з дня набрання чинності обвинувальним вироком його не було виконано в такі строки: 1) 2 роки у разі засудження до покарання менш суворого, ніж обмеження волі; 2) 3 роки у разі засудження до покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі за злочин невеликої тяжкості; 3) 5 років у разі засудження до покарання у виді позбавлення волі за злочин середньої тяжкості, а також при засудженні до позбавлення волі на строк не більше 5 років за тяжкий злочин; 4) 10 років у разі засудження до покарання у виді позбавлення волі на строк понад 5 років за тяжкий злочин, а також при засудженні до позбавлення волі на строк не більше 10 років за особливо тяжкий злочин; 5) 15 років у разі засудження до покарання у виді позбавлення волі на строк більше 10 років за особливо тяжкий злочин. Перебіг давності зупиняється, якщо засуджений ухиляється від відбування покарання, і відновлюється з дня з`явлення засудженого для відбування покарання або з дня його затримання. У цьому разі строки давності, передбачені п. 1-3 ч. 1 цієї статті, подвоюються. Перебіг давності переривається, якщо до закінчення строків, зазначених у ч. 1 та 3 цієї статті, засуджений вчинить новий середньої тяжкості, тяжкий або особливо тяжкий злочин. Обчислення давності в цьому випадку починається з дня вчинення нового злочину (ч. 3 і 4 ст. 80 КК).

Україна є соціальною, правовою державою; людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (ст. 1, 3 Основного Закону). В Україні визнається і діє принцип верховенства права; Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України та повинні відповідати їй; норми Конституції України є нормами прямої дії (ст. 8 Основного Закону).

Конституційний суд України у рішенні від 02.11.2004 № 15-рп/2004 зауважив, що «верховенство права» це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню. У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом, відповідності злочину і покарання, цілях законодавця і засобах, що обираються для їх досягнення» (абз. 2, 3, 4 п.п. 4.1 п. 4 мотивувальної частини).

Враховуючи наведене, суд вважає, що відповідно до принципу верховенства права давність виконання постанови судді про накладення стягнення у виді адміністративного арешту в адміністративному праві не може тривати довше, ніж давність виконання обвинувального вироку суду у кримінальному праві, у якому особа звільняється від відбування покарання, якщо з дня набрання чинності обвинувальним вироком його не було виконано: 2 роки у разі засудження до покарання менш суворого, ніж обмеження волі (яким і є арешт згідно п. 8 і 9 ст. 51, 60 КК; п. 7 ч.1 ст. 24, 32 КУпАП); 3 роки у разі засудження до покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі за злочин невеликої тяжкості.

Таким чином, системний аналіз положень КУпАП у поєднанні з вказаним законодавством і судовою практикою, дають підстави вважати, що строк давності виконання постанови судді про накладення стягнення у виді адміністративного арешту повинен розпочинатися з дня набрання цим судовим рішення законної сили, і в усякому разі не перевищувати 2-х років.

У даній справі постанова судді набрала законної сили 26.12.2019, після перегляду суддею апеляційного суду.

Разом з цим суд враховує і той факт, що матеріали справи про адміністративне правопорушення не містять беззаперечної інформації про ухилення особи від виконання адміністративного стягнення.

У продовж 2021-2022 років захисник Уманцева Д.В. звертався з аналогічними заявами про звільнення від відбування стягнення. Судовими рішеннями у задоволенні таких заяв було відмовлено. Як зазначено, вище КУпАП в цілому не передбачає підстав звільнення від стягнення з наведених підстав, також не встановлює порядку розгляду такого питання. Зокрема не містить обмежень чи періодів, щодо розгляду таких заяв тощо. Таке вочевидь суперечить наведеним вище висновкам «правової визначеності». Відтак суд вважає, що порушене захисником питання про звільнення від стягнення слід розглянути по суті.

На підставі викладеного, вважаю, що слід звільнити ОСОБА_1 від відбування адміністративного стягнення, накладеного постановою судді від 01.11.2019.

Керуючись ст. 304 КУпАП,

ПОСТАНОВИВ:

Звільнити ОСОБА_1 від відбування адміністративного стягнення у виді адміністративного арешту на строк сім діб, накладеного постановою судді Ковпаківського районного суду м.Суми від 01.11.2019 за ст. 183-2 КУпАП у зв`язку із закінченням строку давності виконання цього судового рішення.

Постанова може бути оскаржена в десятиденний строк до Сумського апеляційного суду з дня її винесення.

Суддя В.Г. Костенко