Номер провадження: 33/813/2365/23
Номер справи місцевого суду: 504/3305/23
Головуючий у першій інстанції Якимів А. В.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.12.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в особі судді Таварткіладзе О.М.,

за участю секретаря судового засідання Трофименка О.О.,

особи, який з`явився до судового засідання:

-захисника ОСОБА_1 адвоката Волинець Володимира Володимировича,

розглянувши апеляційну скаргу захисника ОСОБА_1 адвоката Волинець Володимира Володимировича на постанову судді Комінтернівського районного суду Одеської області від 13 листопада 2023 року, -

В С Т А Н О В И В:

Постановою судді Комінтернівського районного суду Одеської області від 13 листопада 2023 року ОСОБА_1 визнано винуватим у скоєні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 17000 гривень з позбавленням права керування транспортним засобами строком на 1 рік. Стягнуто ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в сумі 536,80 гривень.

Не погоджуючись з зазначеною постановою суду, захисник ОСОБА_1 адвокат Волинець В.В. подав до суду апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову судді Комінтернівського районного суду Одеської області від 13 листопада 2023 року та закрити провадження у справі, у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що обставини справи, що підтверджені доказами, суперечать висновкам суду першої інстанції. Апелянт вказує, що за обставин події, що розглядається, ОСОБА_1 діяв в стані крайньої необхідності, а саме: будучи на відпочинку разом з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та малолітніми дітьми на побережжі Тилігульського лиману біля с. Кордон, після того, як ОСОБА_4 стало зле, ОСОБА_1 , як єдина особа, хто міг керувати автомобілем, вимушений був сісти за кермо, оскільки мобільний зв`язок був відсутній, викликати когось на допомогу або повернутись додому в інший спосіб не було можливості, крім того наступав вечір та почало холодати. На підтвердження зазначеного сторона захисту надає нотаріально засвідчені заяви свідків. Крім того, сторона захисту вказує, що клопотала про допит свідків у судовому засіданні, що судом першої інстанції було відхилено, що апелянт рахує, як позбавлення права на захист. Також в апеляційній скарзі апелянт заперечує проти належності та допустимості доказу тесту проходження ОСОБА_1 огляду на стан алкогольного сп`яніння. Апелянт також ставить під сумнів акт огляду на стан сп`яніння з використанням спеціальних технічних засобів та заперечує проти встановленого судом факту передачі керування автомобілем громадянину ОСОБА_5 .

Дослідивши матеріали справи про адміністративне правопорушення та доводи апеляційної скарги, заслухавши захисника апелянта, який з`явився до судового засідання та підтримав апеляційну скаргу, апеляційний суд дійшов до висновку про залишення без задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Порядок притягнення осіб до адміністративної відповідальності встановлений Кодексом України про адміністративні правопорушення.

Відповідно ч. 1 ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Приписи ст. 7 КУпАП передбачають, що ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.

Згідно до вимог ст. 245 КУпАП, завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Відповідно до вимог ст. 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до положень КУпАП, обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події і складу адміністративного правопорушення. Для встановлення події правопорушення, зазначеного у ч. 1 ст. 130 КУпАП необхідно з`ясувати, чи дійсно особа знаходилася в стані сп`яніння під час керування транспортним засобом та чи дійсно саме та особа, відносно якої складено протокол, а не інша, керувала транспортним засобом, чи є відмова особи, яка керує транспортним засобом від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння, або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Наявність події правопорушення доводиться шляхом подання доказів.

Відповідно до ст. 251 КУпАП, доказами у справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, які використовуються при нагляді за виконанням правил, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, нормі стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, а також іншими документами.

Стаття 252 КУпАП встановлює, що орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Визнаючи ОСОБА_1 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, та застосовуючи до нього адміністративне стягнення, суд першої інстанції виходив з того, що вина останнього у вчиненні адміністративного правопорушення підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, з чим погоджується і апеляційний суд.

Слід зазначити, що відповідно до положень КУпАП, обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події і складу адміністративного правопорушення. При цьому, розгляд справи про адміністративне правопорушення проводиться лише в межах обставин, викладених у протоколі про адміністративне правопорушення. Суд не наділений повноваженнями самостійно змінювати фактичні обставини, викладені у протоколі про адміністративне правопорушення, що інкримінуються особі. Обставини, які зазначені посадовими особами у протоколі про адміністративне правопорушення, повинні узгоджуватись з іншими доказами у справі.

За приписами ст. 251 КУпАП, тягар доказування доведеності вини особи у скоєнні інкримінованого адміністративного правопорушення покладається на уповноважену службову особу, яка складає протокол про адміністративне правопорушення, тобто у даному конкретному випадку, на поліцейського.

Апеляційний суд виходить із того, що судовий розгляд справ повинен відповідати загальним принципам, а саме: верховенство права, законність, рівність перед законом і судом, повага до людської гідності, забезпечення права на свободу та особисту недоторканість, презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в поданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості тощо.

Для забезпечення дотримання прав особи, притягнутої до адміністративної відповідальності, передбаченої ч. 1 ст. 130 КУпАП, апеляційним судом повторно досліджено докази, що зібранні по справі працівниками поліції.

Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії ААД № 163553 від 03.08.2023 року, водій ОСОБА_1 03 серпня 2023 року о 19:50 год. за адресою: Одеська область, Одеський район, дорога між смт. Доброслав та с. Кордон керував транспортним засобом ВАЗ 2104, номерний знак НОМЕР_1 , в стані алкогольного сп`яніння. Огляд водія на стан алкогольного сп`яніння проводився за допомогою приладу Drager Alсotest 6810, тест №146, результат огляду становить 0,58 проміле. Вказаними діями водій ОСОБА_1 порушив вимоги п. 2.9а Правил дорожнього руху України, за що передбачена адміністративна відповідальність ч. 1 ст. 130 КУпАП. В графі «Пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності» ОСОБА_1 вказав, що їхав з с. Кордон, випив 0,5 л пива (а. с. 2).

Згідно роздруківки (чеку) тесту з газоаналізатора Драгер 6810, з якого встановлено, що огляд на стан алкогольного сп`яніння ОСОБА_1 поліцейськими проведений 03.08.2023 року о 19-53 год. з використанням спеціального технічного засобу, а саме газоаналізатора Драгер 6810. Тест № 146 показав, що ОСОБА_1 перебуває у стані алкогольного сп`яніння, результат огляду: 0.58 ‰. ОСОБА_1 підписав даний чек ( а. с. 4).

Як вбачається з акту огляду на стан алкогольного сп`яніння з використанням спеціальних технічних засобів, огляд ОСОБА_1 на стан алкогольного сп`яніння поліцейськими проведений за допомогою газоаналізатора Драгер 6810, прилад № ARBL-0626, у зв`язку з виявленими ознаками алкогольного сп`яніння. Результат огляду на стан сп`яніння склав 0.58 ‰. ОСОБА_1 своїм підписом підтвердив, що з результатами огляду на стан алкогольного сп`яніння згоден. Під час огляду на стан сп`яніння вівся відеозапис (а. с. 5).

До протоколу про адміністративне правопорушення додано відеозаписи з портативних відеореєстраторів поліцейських, дослідженням яких встановлено рух автомобіля ВАЗ 2104, номерний знак НОМЕР_1 , по автодорозі Доброслав Кордон; процедуру проходження ОСОБА_1 огляду на стан алкогольного сп`яніння за допомогою приладу Драгер 6810 на місці зупинки транспортного засобу; складання та ознайомлення особи з протоколом про адміністративне правопорушення. Так, вбачається, що з метою проходження огляду на стан сп`яніння ОСОБА_1 продув у прилад Драгер 6810. Результат даного тестування склав 0.58 ‰, про що ОСОБА_1 поліцейським проголошено вголос та показано на приладі. На питання поліцейського ОСОБА_1 повідомив, що їхав додому з дружиною та трьома дітьми. На вимогу ОСОБА_1 поліцейський надав йому для ознайомлення свідоцтво про повірку приладу Драгер 6810 та зауважив, що дане свідоцтво дійсне до 19.10.2023 року. ОСОБА_1 від працівників поліції отримав одну копію роздруківки результатів тестування на приладі Драгер 6810, після чого був ознайомлений працівниками поліції з протоколом про адміністративне правопорушення та йому було надано можливість надати свої пояснення до цього протоколу (а. с. 6).

У ході розгляду справи в суді першої інстанції районним судом від Відділення поліції № 3 Одеського РУП № 2 ГУНП в Одеській області витребувано докази. Так, на запит до суду надійшли:

- роздруківка тесту № 146 з газоаналізатора Драгер 6810, прилад № ARBL-0626, за допомогою якого 03.08.2023 року о 19-53 год. проведено огляд на стан алкогольного сп`яніння ОСОБА_1 (результат 0.58 ‰);

- копія свідоцтва про повірку законодавчо регульованого засобу вимірювальної техніки № 12-01/6126 на газоаналізатор Драгер 6810, прилад № ARBL-0626, згідно якого за результатами повірки встановлено, що засіб вимірювальної техніки відповідає вимогам ДСТУ 8950:2019. Дане свідоцтво видане 19.10.2022 року та чинне до 19.10.2023 року;

- копія сертифікату налаштування (калібрування) алкотестера, згідно якого 14.10.2022 року відбулось налаштування (калібрування) газоаналізатора Драгер 6810, прилад № ARBL-0626, що здійснено Сервісним центром «Сорбполімер» за замовленням ГУНП в Одеській області. Відповідно висновку в цьому сертифікаті вбачається, що після налаштування (калібрування) характеристики приладу відповідають нормам, наведеним в експлуатаційній документації. Згідно з інструкцією даного приладу, наступне технічне обслуговування алкотестера необхідно провести не пізніше 14.10.2023 року;

- копія Сертифіката затвердження типу засобів вимірювальної техніки № UA-MI-96-2007, виданого 10.07.2007 року, відповідно до якого цей сертифікат, виданий фірмі Drager Safety AG & Co. KGaA. Німеччина, засвідчує, що на підставі позитивних результатів державних контрольних випробувань Державним комітетом України з питань технічного регулювання та споживчої політики затверджено тип засобів вимірювальної техніки «Газоаналізатори Alcotest 7410..., Alcotest 6510..., Alcotest 6810...», який зареєстровано в Державному реєстрі засобів вимірювальної техніки за номером У788-07;

- копія свідоцтва про повірку законодавчо регульованого засобу вимірювальної техніки № П 51 QM 0651 336 23 на газоаналізатор Драгер 6810, прилад № ARBL-0626, згідно якого за результатами повірки встановлено, що засіб вимірювальної техніки відповідає вимогам ДСТУ 8950:2019. Дане свідоцтво видане 19.10.2023 року та чинне до 19.10.2024 року (а. с. 41-45).

Також під час розгляду справи в суді першої інстанції стороною захисту до суду надано копію роздруківки тесту № 146 з газоаналізатора Драгер 6810, прилад № ARBL-0626, за допомогою якого 03.08.2023 року о 19-53 год. проведено огляд на стан алкогольного сп`яніння ОСОБА_1 , згідно якої останнє калібрування приладу відбулось 13.04.2022 року (а. с. 21).

При розгляді справи апеляційний суд виходить з наступного.

Диспозиція ч. 1 ст. 130 КУпАП встановлює адміністративну відповідальність, зокрема за керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції.

Відповідно п. 2.9а Правил дорожнього руху України водієві забороняється керувати транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

З положень ст. 266 КУпАП вбачається, що особи, які керують, зокрема транспортними засобами, і щодо яких є підстави вважати, що вони перебувають у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції (далі стан сп`яніння), підлягають відстороненню від керування цими транспортними засобами та оглядові на стан сп`яніння. Огляд особи, яка керувала, зокрема транспортним засобом, на стан сп`яніння проводиться поліцейським з використанням спеціальних технічних засобів. Під час проведення огляду осіб поліцейський застосовує технічні засоби відеозапису, а в разі неможливості застосування таких засобів огляд проводиться у присутності двох свідків. Матеріали відеозапису обов`язково долучаються до протоколу про адміністративне правопорушення. У разі незгоди особи, яка керувала, зокрема транспортним засобом, на проведення огляду на стан сп`яніння поліцейським з використанням спеціальних технічних засобів або в разі незгоди з його результатами огляд проводиться в закладах охорони здоров`я. Огляд осіб на стан сп`яніння здійснюється в закладах охорони здоров`я не пізніше двох годин з моменту встановлення підстав для його здійснення. Огляд особи на стан сп`яніння проведений з порушенням вимог цієї статті, вважається недійсним. У разі відсторонення особи від керування, зокрема транспортним засобом, можливість керування цим транспортним засобом надається уповноваженій нею особі, яка має посвідчення водія відповідної категорії та може бути допущена до керування транспортним засобом.

Аналогічні положення, але з більш детальним врегулюванням дій поліцейського під час огляду водія на стан сп`яніння, містяться в Порядку направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, і проведення такого огляду, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.12.2008 року № 1103 (далі Порядок № 1103) та Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженою спільним Наказом МВС України та Міністерством охорони здоров`я України № 1452/735 від 09.11.2015 року (далі Інструкція № 1452/735).

Зокрема, положення п. 2, 3, 5 Порядку № 1103 встановлюють, що огляду підлягають водії транспортних засобів, щодо яких у поліцейського є підстави вважати, що вони перебувають у стані сп`яніння, згідно з ознаками такого стану, установленими МОЗ і МВС.

Огляд проводиться: поліцейським на місці зупинки транспортного засобу з використанням спеціальних технічних засобів (законодавчо регульованих засобів вимірювальної техніки, які відповідають вимогам законодавства про метрологію та метрологічну діяльність); лікарем закладу охорони здоров`я (в сільській місцевості за відсутності лікаря - фельдшером фельдшерсько-акушерського пункту, який пройшов спеціальну підготовку).

Результати огляду, проведеного поліцейським, зазначаються в акті огляду, форма якого затверджується МОЗ за погодженням з МВС. У разі встановлення стану сп`яніння результати огляду, проведеного поліцейським, зазначаються в протоколі про адміністративне правопорушення, до якого долучається акт огляду. Підтвердження стану сп`яніння в результаті огляду та згода водія транспортного засобу з результатами такого огляду є підставою для його притягнення згідно із законом до відповідальності.

Положенням п. 2, 3 розділу І Інструкції № 1452/735 встановлено, що огляду на стан сп`яніння підлягають водії транспортних засобів, щодо яких у поліцейського уповноваженого підрозділу Національної поліції України є підстави вважати, що вони перебувають у стані сп`яніння згідно з ознаками такого стану.

Ознаками алкогольного сп`яніння є: запах алкоголю з порожнини рота; порушення координації рухів; порушення мови; виражене тремтіння пальців рук; різка зміна забарвлення шкірного покриву обличчя; поведінка, що не відповідає обстановці.

За приписами п. 3 - 5 розділу ІІ Інструкції № 1452/735 поліцейськими використовуються спеціальні технічні засоби, які мають, зокрема, сертифікат відповідності та свідоцтво про повірку робочого засобу вимірювальної техніки.

Огляд на стан сп`яніння проводиться з дотриманням інструкції з експлуатації спеціального технічного засобу та фіксацією результатів на паперових та електронних носіях, якщо спеціальний технічний засіб має такі функції.

Перед проведенням огляду на стан сп`яніння поліцейський інформує особу, яка підлягає огляду на стан сп`яніння, про порядок застосування спеціального технічного засобу та на її вимогу надає сертифікат відповідності та свідоцтво про повірку робочого засобу вимірювальної техніки.

Згідно п. 7 розділу ІІ Інструкції № 1452/735 установлення стану алкогольного сп`яніння здійснюється на підставі огляду, який проводиться згідно з вимогами цієї Інструкції поліцейським з використанням спеціальних технічних засобів, показники яких після проведення тесту мають цифровий показник більше 0,2 проміле алкоголю в крові.

Частина 2 ст. 30 Закону України «Про національну поліцію» визначає, що поліцейські можуть застосовувати превентивні заходи, до яких відповідно до ст. 31 цього Закону віднесено застосування засобів відеозапису.

Підпунктом 1 п. 2 розділу І Інструкції із застосування органами та підрозділами поліції технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, затвердженою Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 18 грудня 2018 року № 1026 (далі Інструкція № 1026) передбачено, що застосування працівниками поліції технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, здійснюється з метою попередження, виявлення або фіксування правопорушення.

Оцінивши всі наявні в матеріалах справи докази, як кожний окремо, так і в їх сукупності, апеляційний суд приходить до висновку, що зібрані в справі докази відображають обставини, що зазначені в протоколі про адміністративне правопорушення, узгоджуються між собою і не викликають суперечностей у їх відповідності фактичним обставинам справи, тобто є належними, допустимими і достатніми для підстав вважати, що 03.08.2023 року ОСОБА_1 порушив вимоги п. 2.9а Правил дорожнього руху України, за що передбачена відповідальність ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Доводи апеляційної скарги, що ОСОБА_1 діяв в стані крайньої необхідності, та надані на їх підтвердження докази (покази свідків) апеляційним судом не приймаються з огляду на таке.

Відповідно ст. 17 КУпАП особа, яка діяла в стані крайньої необхідності, необхідної оборони або яка була в стані неосудності, не підлягає адміністративній відповідальності.

Як встановлено в ст. 18 КУпАП, не є адміністративним правопорушенням дія, яка хоч і передбачена цим Кодексом або іншими законами, що встановлюють відповідальність за адміністративні правопорушення, але вчинена в стані крайньої необхідності, тобто для усунення небезпеки, яка загрожує державному або громадському порядку, власності, правам і свободам громадян, установленому порядку управління, якщо ця небезпека за даних обставин не могла бути усунута іншими засобами і якщо заподіяна шкода є менш значною, ніж відвернена шкода.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 06 лютого 2019 року по справі №463/1712/17 (адміністративне провадження №К/9901/2647/17) зазначено наступне: «У разі вчинення особою діяння у стані крайньої необхідності, така особа не лише звільняється від адміністративної відповідальності, а такі дії взагалі не розглядаються як адміністративне правопорушення, оскільки в діянні немає ознаки вини.

Отже, положеннями КУпАП передбачено можливість звільнення особи від адміністративної відповідальності, однак лише у випадках, коли вчинені нею дії, які мають ознаки правопорушення і за які КУпАП передбачена відповідальність, вчинені у стані крайньої необхідності.

Інститут крайньої необхідності покликаний сприяти підвищенню соціальної активності учасників суспільних відносин, є гарантією правового захисту людини, що бере участь у запобіганні шкоди правам громадян, інтересам держави й суспільства.

Стан крайньої необхідності виникає, коли є дійсна, реальна, а не уявна загроза зазначеним інтересам. Якщо загроза охоронюваним інтересам може виникнути в майбутньому, діяння не може вважатися таким, що вчинено у стані крайньої необхідності. На це прямо вказують слова тексту статті «для усунення небезпеки, яка загрожує».

Однією з найважливіших умов правомірності акта крайньої необхідності є те, що за таких обставин небезпека не може бути усунута іншими засобами, тобто засобами, не пов`язаними із заподіянням шкоди іншим охоронюваним законом інтересам.

Також, стан крайньої необхідності повинен відповідати критеріям своєчасності. Своєчасність заподіяння шкоди полягає в тому, що вона може бути заподіяна лише протягом часу, поки існує стан крайньої необхідності. Якщо ж такий стан ще не виник або, навпаки, уже минув, то заподіяння шкоди в цьому випадку (так звана «передчасна» і «спізніла» крайня необхідність), може тягнути відповідальність на загальних засадах.

Спосіб збереження охоронюваного законом інтересу за рахунок іншого повинен бути саме крайнім. Якщо для запобігання небезпеки, що загрожує, в особи є шлях, не пов`язаний із заподіянням шкоди, вона повинна обрати саме цей шлях. Інакше посилання на стан крайньої необхідності виключається. Шкода, заподіяна в стані крайньої необхідності, повинна бути менш значною, ніж відвернена шкода. Заподіяння шкоди, рівної тій, що могла бути спричинена, або шкоди більшої, не може бути виправдана станом крайньої необхідності. Зокрема не можна рятувати одне благо за рахунок заподіяння шкоди рівноцінному благу. Питання про те, яку шкоду вважати більш значною, а яку менш, є питанням факту й вирішується в кожному конкретному випадку залежно від конкретних обставин справи. В основу оцінки шкоди заподіяної й шкоди відверненої повинні бути покладені як об`єктивний, так і суб`єктивний критерії, проте визначальним має бути об`єктивний критерій.».

В рішенні по справі «О' Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» від 29.06.2007 року, Європейський суд з прав людини у складі його Великої палати (далі Суд) постановив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі.

Як вже зазначалось, положеннями п. 2.9а Правил дорожнього руху України та ст. 130 КУпАП водіям забороняється керувати транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння.

Коли ОСОБА_1 реалізував своє право володіти та керувати транспортним засобом, він тим самим погодився нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі згідно встановлених норм законів держави Україна.

Здійснивши всебічне, повне та об`єктивне дослідження доказів по справі, апеляційний суд констатує, що матеріалами справи не підтверджено посилання апелянта, що 03.08.2023 року ОСОБА_1 , коли керував транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння, діяв стані крайньої необхідності.

Зокрема, з відеозаписів, наданими працівниками поліції, вбачається, що ОСОБА_1 на місці події не зазначав, що діє у стані крайньої необхідності та не повідомляв працівників поліції про те, що поспішає до медичного закладу з метою надання медичної допомоги ОСОБА_4 , якому стало зле. На питання поліцейського ОСОБА_1 лише повідомив, що їхав додому з дружиною та трьома дітьми. Крім того, в протоколі про адміністративне правопорушення, у графі пояснення особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 також не зазначав, що діє в стані крайньої необхідності, а лише вказав, що їхав з с. Кордон, випив 0,5 л пива.

Щодо тверджень апелянта, що в суді першої інстанції безпідставно не заслухано свідків події, а також стосовно наданих до апеляційного суду нотаріально засвідчених показів свідків, то апеляційний суд їх відхиляє, оскільки апелянт не надає до суду будь-яких інших доказів, зокрема документів, які б або вказували, що 03.08.2023 року була наявна загроза життю або здоров`ю ОСОБА_4 , або підтверджували, що в тій місцевості дійсно відсутній мобільний зв`язок, що не надавало можливості викликати допомогу та в будь-який інший спосіб повернутись додому.

Стосовно заперечень проти належності та допустимості тесту проходження ОСОБА_1 огляду на стан алкогольного сп`яніння за допомогою газоаналізатора Драгер 6810, прилад № ARBL-0626, то апеляційний суд сприймає такі заперечення критично, у зв`язку з тим, що з наявних в матеріалах справи відеозаписів встановлено, що ОСОБА_1 пройшов огляд на стан алкогольного сп`яніння за допомогою приладу Драгер 6810, що показав позитивний результат, який був повідомлений ОСОБА_1 , також він ознайомився із свідоцтвом про повірку приладу Драгер 6810, однак на місці огляду незгоду з отриманим результатом огляду на стан алкогольного сп`яніння, проведеного поліцейським, ОСОБА_1 не виказав, не наполягав на проходженні повторного огляду на стан алкогольного сп`яніння у закладі охорони здоров`я.

Сам по собі факт не погодження особи з результатом огляду за допомогою приладу Драгер 6810, без спростування даного результату в передбаченому законодавством порядку, зокрема шляхом проходження огляду на стан сп`яніння в медичному закладі, не має наслідком недійсність результату огляду за допомогою спеціального приладу Драгер 6810.

Крім того, суд звертає увагу, що ч. 2 ст. 8 Закону України «Про метрологію та метрологічну діяльність» передбачено, що експлуатація засобів вимірювальної техніки, які застосовуються у сфері законодавчо регульованої метрології (далі - законодавчо регульовані засоби вимірювальної техніки), здійснюється з дотриманням правил застосування таких засобів, встановлених у нормативно-правових актах, і вимог щодо їх експлуатації, встановлених в експлуатаційних документах на такі засоби.

Зі змісту ч. 1, 2 ст. 17 Закону України «Про метрологію та метрологічну діяльність» вбачається, що законодавчо регульовані засоби вимірювальної техніки, що перебувають в експлуатації, підлягають періодичній повірці та повірці після ремонту.

Міжповірочні інтервали законодавчо регульованих засобів вимірювальної техніки за категоріями встановлюються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері метрології та метрологічної діяльності.

Порядок встановлення міжповірочних інтервалів визначається Кабінетом Міністрів України.

Статтею 1 Закону України «Про метрологію та метрологічну діяльність» визначено, що періодична повірка засобів вимірювальної техніки - повірка, що проводиться протягом періоду експлуатації засобів вимірювальної техніки через встановлений проміжок часу (міжповірочний інтервал) (пункт 17).

Повірка засобів вимірювальної техніки - сукупність операцій, що включає перевірку та маркування та/або видачу документа про повірку засобу вимірювальної техніки, які встановлюють і підтверджують, що зазначений засіб відповідає встановленим вимогам (пункт 18).

Згідно Порядку встановлення міжповірочних інтервалів для законодавчо регульованих засобів вимірювальної техніки за категоріями, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 16 грудня 2015 року № 1195, міжповірочний інтервал для законодавчо регульованого засобу вимірювальної техніки (далі - міжповірочний інтервал) - проміжок часу або напрацювання між двома послідовними повірками законодавчо регульованого засобу вимірювальної техніки, протягом якого метрологічні характеристики такого засобу повинні відповідати встановленим вимогам (пункт 2).

Міжповірочні інтервали за категоріями законодавчо регульованих засобів вимірювальної техніки встановлюються Мінекономіки для забезпечення надійних результатів вимірювань протягом визначеного проміжку часу (пункт 3 вказаного Порядку).

Наказом Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 13 жовтня 2016 року № 1747 «Про затвердження міжповірочних інтервалів законодавчо регульованих засобів вимірювальної техніки, що перебувають в експлуатації, за категоріями» регламентовано, що міжповірочний інтервал для законодавчо регульованих засобів вимірювальної техніки, що підлягають періодичній повірці, а саме вимірювачів вмісту алкоголю в крові та повітрі, що видихається, становить 1 рік.

Системний аналіз вказаних норм права дає підстави вважати, що національним законодавством чітко встановлено міжповірочний інтервал для приладу Драгер 6810, що складає один рік.

Матеріалами справи підтверджено, що повірка та калібрування газоаналізатора Драгер 6810, прилад № ARBL-0626, за допомогою якого здійснено огляд на стан алкогольного сп`яніння ОСОБА_1 , проводиться один раз на рік, і станом на 03.08.2023 року, коли проведено огляд на стан алкогольного сп`яніння ОСОБА_1 , даний прилад мав чинні свідоцтво про повірку та сертифікат налаштування (калібрування) алкотестера.

Зауваження апелянта, що роздруківка тесту неналежної якості, містить розбіжності в часі проведення тесту, його номері та даті калібрування, а також те, що під час підготовки приладу для використання ОСОБА_1 його не показали, тобто не відомо про інформацію, що вже знаходилась на пристрої, апеляційним судом не приймаються, оскільки інформація, що вказана на роздруківці тесту огляду на стан сп`яніння дає можливість встановити обставини по справі та даний доказ входить до доказової бази по справі, оскільки узгоджується з іншим матеріалам справи та не суперечить ним, та процедура отримання даного доказу, що вбачається з відеозапису, проведена з додержанням вимог чинного законодавства, тому такі посилання апеляційної скарги сприймаються судом як спроба апелянта уникнути відповідальності за вчинене ним адміністративне правопорушення.

Крім того, апеляційний суд погоджується з посиланням районного суду, що долучивши до матеріалів справи копію роздруківки газоаналізатора від 03.08.2023 року, відповідно якої дата останнього калібрування приладу 13.04.2022 року, сторона захисту не була позбавлена можливості надати суду оригінал роздруківки алкотестеру, яку було вручено ОСОБА_1 , що зафіксовано на відеозаписі, натомість суду було надано копію, яка суперечить роздруківці, наявної в матеріалах справи та витребуваної з органу поліції, тому вказана копія визнається неналежним доказом.

Апеляційний суд не бере до уваги заперечення апелянта щодо акту огляду на стан сп`яніння з використанням спеціальних технічних засобів, у зв`язку з тим, що даний акт складений відповідно до Порядку № 1103 та Інструкції № 1452/735, містить у собі усі необхідні дані щодо обставин вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП та підписаний ОСОБА_1 .

Стосовно заперечень щодо встановлено факту передачі керування автомобілем громадянину ОСОБА_5 , то такі заперечення відхиляються, оскільки факт передачі керування автомобілем іншій особі вбачається з протоколу про адміністративне правопорушення, що підписаний ОСОБА_1 , який своїм підписом засвідчив ознайомлення з цим протоколом.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків, що зроблені в постанові суду першої інстанції, оскільки зведені лише до незгоди з висновками суду першої інстанції без наведення будь-яких обставин, які б ставили під сумнів набутий судом висновок або свідчили б про невірну оцінку судом доказів, наявних в матеріалах справи.

Позиція апелянта, яку він висловив в апеляційній скарзі, та процесуальна поведінка апелянта, пов`язана з наданням ним пояснень, які не підтверджені належними і достатніми доказами не узгоджуються з дійсними обставинами справи, розцінюються апеляційним судом, як спосіб самозахисту від відповідальності за вчинене правопорушення.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Отже, приймаючи до уваги встановлені обставини справи, оцінюючи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю, апеляційний суд приходить до висновку про необґрунтованість доводів апеляційної скарги та вважає, що наявними у справі доказами підтверджена винуватість ОСОБА_1 у вчиненому правопорушенні за ст. 130 ч. 1 КУпАП, а тому висновок суду першої інстанції про визнання його винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, є законним та обґрунтованим, тому немає підстав для скасування або зміни постанови суду.

При визначені виду та міри адміністративного стягнення, судом були додержані вимоги ст. 33 КУпАП.

Так, з постанови суду вбачається, що при визначенні розміру штрафу та строку позбавлення ОСОБА_1 права керування транспортними засобами, судом першої інстанції були враховані характер скоєного правопорушення, особа правопорушника, в зв`язку з чим судом першої інстанції було визначене адміністративне стягнення у виді розміру штрафу та позбавлення права керування транспортними засобами, як єдиного адміністративного стягнення, передбаченого санкцією ст. 130 ч. 1 КУпАП.

Враховуючи наведені обставини, суд дійшов до висновку, що не вбачається підстав для скасування або змінення постанови суду.

У відповідності до ч. 8 ст. 294 КУпАП, за наслідками розгляду апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції має право: 1) залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову без змін; 2) скасувати постанову та закрити провадження у справі; 3) скасувати постанову та прийняти нову постанову; 4) змінити постанову.

На підставі викладеного й керуючись ст. 293, 294 КУпАП, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_1 адвоката Волинець Володимира Володимировича - залишити без задоволення.

Постанову судді Комінтернівського районного суду Одеської області від 13 листопада 2023 року - залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя Одеського апеляційного суду О.М. Таварткіладзе