КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2023 року суддя Київського апеляційного суду Ковальська В.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову судді Дніпровського районного суду м. Києвавід 17 лютого 2023 року про визнання винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , ,

в с т а н о в и л а :

Постановою судді Дніпровського районного суду м. Києва від 17 лютого 2023 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення, та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 гривень, із позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 рік.

Цією ж постановою з ОСОБА_1 стягнуто судовий збір в розмірі 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 536 гривень 80 копійок на користь держави.

Згідно з постановою судді, 23 листопада 2022 року о 21 год. 28 хв. ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом марки «Форд», н/з НОМЕР_1 по вул. Алма-Атинській, 97/1 у м. Києві, в стані алкогольного сп`яніння. Огляд на стан алкогольного сп`яніння проводився у встановленому законом порядку на місці зупинки за згодою водія за допомогою газоаналізатора «Драгер» ARLM-0292, тест № 464, результат 1,45%. Своїми діями ОСОБА_1 порушив пункт 2.9а Правил дорожнього руху.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати постанову судді Дніпровського районного суду м. Києва від 17 лютого 2023 року щодо нього, а провадження у справі закрити на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП, у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Апелянт вважає, що висновки суду першої інстанції щодо доведеності його вини є помилковими, а постанова судді Дніпровського районного суду міста Києва від 17 лютого 2023 року винесена з порушенням норм матеріального права, ст. ст. 1, 8, 9, 19, 55, 62, ч. 1, ч. 3 п. 3 ст. 129 Конституції України, п. 9 ч. 1 ст. 9 ЗУ «Про судовий збір», п. 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, так і процесуального права ст. ст. 7, ст. 130 ч. 1, ст. 251, 268 КУпАП, при цьому суд не повно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, у тому числі, запереченню на протокол про адміністративне правопорушення, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду, а тому постанова суду не відповідає фактичним обставинам справи, є не законною і необґрунтованою.

Вина ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, на думку апелянта, не підтверджена жодним належним доказом.

Протокол про адміністративне правопорушення серії ААД №152357 від 27 листопада 2022 року містить в собі недостовірні дані, які не відповідають дійсності, а отже не може вважатись належним та допустимим доказом. ОСОБА_1 перебував в салоні свого запаркованого автомобіля з виключеним двигуном, виключеними фарами та габаритами, у подвір`ї будинку № 97/1 де працівники поліції підійшли до його стоячого автомобіля та звинувачували його щодо невиконання ним вимог про зупинку (ст. 122-2 КУпАП). Працівники поліції своїми діями виявляли стосовно нього вплив та спонукали до визнання вини в порушенні ст. 122-2 КУпАП. Коли апелянтом була оспорена перша спроба звинувачення, працівники поліції висунули йому інше правопорушення, а саме за ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Апелянт зазначає, що підставою підійти до його автомобіля, працівнику поліції ОСОБА_2 , який склав протокол про адміністративне правопорушення 27 листопада 2022 року, слугувало повідомлення третіх осіб, що водій автомобіля не виконав вимоги про зупинку, що на думку апелянта, не є законною підставою в розумінні ст. 35 ЗУ «Про Національну поліцію».

Всі ці дані зафіксовані відеозаписом з нагрудної камери працівника поліції № 472344, 27.11.2022 час: 21:40 - 21:50. Отже, при здійсненні правосуддя апелянт просить застосувати доктрину «плодів отруйного дерева», сформульованої Європейським судом з прав людини у справах «Гефген проти Німеччини», «Тейксейра де Кастро проти Португалії», «Шабельник проти України» «Балицький проти України», «Нечипорук і Йонкало проти України»,«Яременко проти України».

Апелянт вважає, що суд вибірково взяв фрагменти відеозапису 27 листопада 2022 року та не звернув уваги на те, що коли ОСОБА_1 другий раз продуває повітря у пристрій «Драгер», який повторно не дає необхідного результату для поліції, то поліцейський ОСОБА_2 пропонує ще трохи подути, а після 10-12 секундної маніпуляції пальців рук ОСОБА_2 , якої не видно на відеозапису, ОСОБА_2 проголошує результат - 1,45‰.

Суд першої інстанції не дав належної оцінки протоколу про адміністративне правопорушення та рапорту ст. ДОП Дніпровського УП Зогер П., а обмежився загальними словами, тобто суд переписав назви документів, які надіслала поліція.

Також суд першої інстанції не оцінив та не дослідив доводи, наведені у запереченні ОСОБА_1 на протокол про адміністративне правопорушення від 17 лютого 2023 року.

Орім того, протокол відносно ОСОБА_1 складений з порушенням вимог ст. ст. 256, 268 КУпАП, оскільки ОСОБА_1 не був проінформований про те, що має право надати пояснення, користуватись юридичною допомогою адвоката, іншого фахівця в галузі права.

Разом з тим, судом першої інстанцій не з`ясовано факту роз`яснення прав і обов`язків особі, щодо якої складається протокол про адміністративне правопорушення.

Апелянт також вважає, що висновок суду суперечить відеозапису з нагрудної камери поліцейського, де видно, що під час інциденту з самого початку відеозапису час: 21:39 автомобіль знаходився в нерухомому стані, запаркований, виключений двигун.

Сам факт визнання особою вини у порушенні ПДР не може бути достатнім доказом правомірності рішення суб`єкта владних повноважень і не звільняє останнього від доведення його правомірності.

ОСОБА_1 , будучи належним чином повідомлений про дату та час розгляду справи, в судове засідання не з`явився, у поясненні до апеляційної скарги від 14 березня 2-23 року просив розгляд справи проводити за його відсутності.

У письмовому клопотанні про допит свідка ОСОБА_1 вказав на те, що при розгляді його справи суддею районного суд не було взято до уваги довідку МСЕК про те, що він має другу групу інвалідності, чим було порушено вимоги Закону України "Про судовий збір".

Перевіривши матеріали справи про адміністративне правопорушення та доводи апеляційної скарги, вважаю, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає до задоволення частково, а постанову судді необхідно змінити, виходячи з таких підстав.

Висновок, викладений у постанові судді Дніпровського районного суду м. Києва від 17 лютого 2022 року про винність ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, при обставинах, встановлених судом, відповідає фактичним обставинам справи та підтверджується наявними у справі доказами: даними протоколу про адміністративне правопорушення серії ААД №152357 від 23 листопада 2022 року, роздруківкою тесту приладу «Drager», актом огляду на стан алкогольного сп`яніння з використанням спеціальних технічних засобів, рапортом ст. ДОП Дніпровського УП Зогер П., відеозаписами з нагрудної камери працівника поліції № 472344, 470293.

З наведених документів убачається, що 23 листопада 2022 року о 21 год. 28 хв. ОСОБА_1 , керував транспортним засобом марки «Форд», н/з НОМЕР_1 по вул. Алма-Атинській, 97/1 у м. Києві, в стані алкогольного сп`яніння.

Доводи ОСОБА_1 про відсутність доказів керування ним транспортним засобом, а також те, що він перебував в салоні свого запаркованого автомобіля з виключеним двигуном, виключеними фарами та габаритами, у подвір`ї будинку № 97/1 де працівники поліції підійшли до його стоячого автомобіля та звинувачували його щодо невиконання ним вимог про зупинку - ст. 122-2 КУпАП є безпідставними, оскільки спростовуються наявними в матеріалах справи доказами.

Зокрема, з відеозапису з боді камери поліцейського убачається, що працівники поліції намагалися на блок посту зупинити водія, який виїхав на зустрічну смугу руху, проте на вимогу поліцейського водій не зупинився. Вони зупинили цивільний автомобіль та наздогнали автомобіль, за кермом якого виявився ОСОБА_1 . Під час перевірки документів, у водія були виявлені ознаки алкогольного сп`яніння, у зв`язку з чим було викликано патрульний екіпаж. Окрім даного водія, в автомобілі більше нікого не було.

Відеозаписом зафіксовано, як на запитання працівника поліції викликаного патрульного екіпажу ОСОБА_1 пояснив, що не зупинився на блок посту, оскільки думав, що їхав велосипедист і він вирішив його об`їхати, а тому виїхав на полосу трамвайного руху.

Наведеними доказами підтверджується факт керування ОСОБА_1 автомобілем, а та обставина, що поліцейські підійшли до автомобіля, який був вже припаркованим у дворі, не спростовує того, що до моменту зупинки автомобіля ним керував ОСОБА_1 .

Доводи апелянта про те, що працівники поліції своїми діями виявляли стосовно нього вплив та спонукали до визнання вини в порушенні ст. 122-2 КУпАП є голослівними та спростовуються відеозаписом з боді камери працівника поліції, відповідно до якого ОСОБА_1 не заперечував факту порушення ним ПДР.

Окрім того, з відеозапису убачається, що огляд на стан сп`яніння ОСОБА_1 на місці зупинки транспортного засобу проводився саме у зв`язку з підозрою на те, що водій керував транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння.

При цьому ОСОБА_1 погодився на проведення такого огляду на стан сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу та пройшов такий огляд.

Відеозаписом з нагрудної камери поліцейського зафіксовано, що на запитання про вживання алкогольних напоїв ОСОБА_1 пояснив, що перед тим, як сісти за кермо, він вживав пиво.

Не можуть бути взятими до уваги доводи апелянта про порушення, допущені поліцейським при застосуванні приладу «Драгер» під час огляду ОСОБА_1 на стан алкогольного сп`яніння, оскільки вони спростовуються даними відеозапису.

Так, з відеозапису убачається, що поліцейський пояснив ОСОБА_1 , що той мати видихати повітря у прилад «Драгер» до характерного звукового сигналу. Проте ОСОБА_1 не виконував таку інструкцію, тому поліцейський вказував на необхідність видихати повітря до появи звукового сигналу. після появи характерного звукового сигналу, поліцейський озвучив результат тесту - 1,45 0/00.

Такого результату огляду на стан алкогольного сп`яніння ОСОБА_1 не заперечував, про що зазначено роздруківці з приладу «Драгер» та акті огляду на стан алкогольного сп`яніння з використанням спеціальних технічних засобів.

Доводи апелянта про те, що протокол про адміністративне правопорушення не відповідає вимогам ст. 256 КУпАП є безпідставними, оскільки у протокол містить усі дані, передбачені вказаною статтею.

Також є безпідставними посилання апелянта на порушення його прав, передбачених ст. 268 КУпАП, оскільки ОСОБА_1 власноручним підписом у протоколі підтвердив, що йому були роз`яснені права та обов`язки, передбачені ст. 63 Конституції України, ст. 268 КУпАП. Протокол про адміністративне правопорушення підписаний водієм без будь-яких зауважень чи заперечень.

Враховуючи те, що при проведенні огляду водія ОСОБА_1 на стан алкогольного сп`яніння та складанні протоколу про адміністративне правопорушення поліцейськими не було допущено порушень чинного закону, суддя апеляційного суду не убачає підстав для застосування доктрини «плодів отруйного дерева», сформульованої Європейським судом з прав людини в рішеннях, на які посилається апелянт, та визнання недопустимим наявних у справі доказів.

Доводи апелянта про те, що суд першої інстанції не дав належної оцінку протоколу про адміністративне правопорушення та іншим доказам у справі є безпідставними, оскільки у постанові судді районного суду викладені фактичні обставини справи, наведені докази із розкриттям їхньої суті, та містяться висновки про оцінку цих доказів, а висновок про винуватість ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, обґрунтовано з посиланням на докази та вимоги закону.

При цьому доводи апелянта про те, що сам факт визнання особою вини у порушенні ПДР не може бути достатнім доказом правомірності рішення суб`єкта владних повноважень і не звільняє останнього від доведення його правомірності є неспроможними, оскільки, як убачається з постанови судді, в судовому засіданні суду першої інстанції ОСОБА_1 заперечував свою винуватість у вчиненні адміністративного правопорушення, а судове рішення про його винність ґрунтується на зібраних у справі доказах.

Отже, суддею районного суду відповідно до ст. 280 КУпАП з`ясовано всі обставини, що підлягали з`ясуванню при розгляді справи за ч. 1 ст. 130 КУпАП щодо ОСОБА_1 , суддею не допущено порушень вимог матеріального та процесуального закону, постанова судді відповідає вимогам ст. 283, 284 КУпАП, відтак посилання апелянта на незаконність, необґрунтованість та невмотивованість постанови судді Дніпровського районного суду м. Києва від 17 лютого 2023 рокує безпідставними.

При цьому доводи апелянта про порушення суддею вимог п. 9 ч. 1 ст. 9 Закону України «Про судовий збір» є обґрунтованими.

Так, згідно з довідкою МСЕК серії 12ААВ, № 314954 від 13 лютого 2023 року ОСОБА_1 є інвалідом другої групи загального захворювання.

Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 9 Закону України «Про судовий збір» особи з інвалідністю І та ІІ груп звільняються від сплати судового збору.

Отже, в силу вимог вказаного закону, ОСОБА_1 , як інвалід ІІ групи, мав бути звільненим від сплати судового збору, тому з мотивувальної частини постанови судді Дніпровського районного суду м. Києвавід 17 лютого 2023 року необхідно виключити висновок про стягнення з ОСОБА_1 судового збору, а з резолютивної частини постанови - відповідне рішення про стягнення судового збору.

На підставі наведеного та керуючись ст. 294 Кодексу України про адміністративні правопорушення, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову судді Дніпровського районного суду м. Києва від 17 лютого 2023 року про визнання ОСОБА_1 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення, змінити.

Виключити з мотивувальної частини постанови висновок про стягнення судового збору, а з резолютивної частини постанови виключити рішення про стягнення з ОСОБА_1 судового зборув розмірі 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 536 гривень 80 копійок на користь держави.

В решті постанову судді районного суду залишити без змін.

Постанова судді апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя Київського апеляційного суду В.В. Ковальська

[1]Справа №755/13188/22

Провадження № 33/824/1495/2023 КУпАП: ч. 1 ст. 130

Головуючий у першій інстанції Дзюба О.А.

Доповідач Ковальська В.В.