Справа № 127/241/23
Провадження № 3/127/115/23
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.01.2023м. Вінниця

Суддя Вінницького міського суду Вінницької області Бернада Є.В., розглянувши матеріали про адміністративне правопорушення про притягнення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 195-6 Кодексу України про адміністративні правопорушення,

ВСТАНОВИВ:

Згідно з протоколом про адміністративне правопорушення 18.12.2022 о 16.00 год. за адресою: вул. Келецька, 78-в в м. Вінниці в ТЦ «Магігранд» ОСОБА_1 здійснювала продаж піротехнічних засобів, а саме петард та хлопушок.

ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилась, причини неявки суду не відомі. Разом з тим, до суду надійшло клопотання її захисника про закриття провадження у справі в зв`язку з відсутністю в діянні його підзахисної складу правопорушення.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до такого висновку.

Згідно зі статтею 245 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі КпАП) завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Відповідно до статті 280 КпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Суд враховує, що частиною другою статті 251 КпАП регламентовано, що обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

На підтвердження винуватості ОСОБА_1 суду надані рапорт ДОП СП ВП № 1 Єміної Я. (далі Рапорт) та письмові пояснення ОСОБА_1 (далі пояснення).

Оцінюючи надані суду докази, суд вважає за доцільне зауважити таке.

Відповідно до частини першої статті 195-6 КпАП відповідальність, передбачена наведеною нормою, настає у разі порушення порядку виробництва, зберігання, перевезення, торгівлі та використання піротехнічних засобів. Зазначена правова норма бланкетна. Тому спеціальними нормативними актами, які регулюють такий порядок та котрі були чинними на час вчинення вказаного адміністративного правопорушення є Закон України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» та Технічний регламент піротехнічних виробів, затверджений постановою Кабінету Міністрів України №839 від 03.08.2021.

Захисник особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, у зв`язку з цим зазначав, що відповідно вимог статті 256 КпАП у протоколі повинен бути вказаний нормативний акт, який передбачає відповідальність за вчинення правопорушення передбаченого статтею 195-6 КпАП. При цьому захисник також зауважив, що у складеному протоколі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 зазначено, що остання здійснювала продаж піротехнічних засобів, а саме: петарди та хлопушки. Проте, як зауважив захисник особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, працівниками поліції не вказано, що саме було порушено ОСОБА_1 . Чи то порушено порядок виробництва, чи зберігання, чи перевезення, чи торгівлі, чи використання піротехнічних засобів, або усе в сукупності. Крім того, захисник особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, у клопотанні про закриття провадження у справі зауважив, що працівниками поліції не зазначено в чому саме виразилось порушення порядку виробництва, зберігання, перевезення, торгівлі та використання піротехнічних засобів, не зазначено яким нормативно-правовим актом регламентовано відповідний порядок, тобто відсутнє чітке формування фактичних обставин справи, з посиланням на конкретно порушений пункт, що встановлює порядок виробництва, зберігання, перевезення, торгівлі та використання піротехнічних засобів.

Наведені твердження захисника суд вважає слушними. Разом з тим, суд вважає, що питання винуватості чи невинуватості особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, має бути вирішене судом на підставі наданих суду доказів у їх сукупності. При цьому суд враховує, що згідно з приписами наведених вище норм суду в якості доказу винуватості ОСОБА_1 надані Пояснення та Рапорт.

Оцінюючи Рапорт в якості доказу винуватості ОСОБА_1 , суд вважає за доцільне зауважити таке.

В постанові від 20.05.2020 (справа № 524/5741/16-а) Верховний Суд (далі ВС) зауважив, що рапорт працівника поліції не може слугувати однозначним доказом винуватості особи у вчиненні адміністративних правопорушень.

Саме тому суд вважає, що правові підстави для прийняття Рапорту в якості доказу винуватості ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення відсутні.

Оцінюючи Пояснення в якості доказу винуватості вчинення правопорушення, суд вважає за доцільне зауважити таке.

Відповідно до частини першої статті 3 Господарського кодексу України (далі ГК) під господарською діяльністю у цьому Кодексі розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність.

Визначення суб`єкта господарювання наведене у статті 55 ГК. Зокрема, зі змісту частини першої статті 55 ГК випливає, що суб`єктами господарювання визнаються учасники господарських відносин, які здійснюють господарську діяльність, реалізуючи господарську компетенцію (сукупність господарських прав та обов`язків), мають відокремлене майно і несуть відповідальність за своїми зобов`язаннями в межах цього майна, крім випадків, передбачених законодавством. При цьому пунктом 2 частини другої статті 55 ГК визначено, що суб`єктами господарювання є громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані відповідно до закону як підприємці.

Згідно з частиною першою статті 58 ГК суб`єкт господарювання підлягає державній реєстрації як юридична особа чи фізична особа-підприємець у порядку, визначеному законом. Такий порядок регламентований Законом України № 755-IV від 15.05.2003 «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» (далі Закон № 755-IV) з послідуючими змінами та доповненнями. Зі змісту положень наведеного Закону випливає, що відповідного статусу суб`єкт господарювання набуває з моменту внесення відомостей до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, що підтверджується відповідною випискою.

З наданих суду матеріалів випливає, що протокол складений у зв`язку зі здійсненням ОСОБА_1 продажу піротехнічних засобів. Разом з тим, жодний доказ на підтвердження факту здійснення ОСОБА_1 підприємницької діяльності відповідно до наведених вище положень суду не надані. Не надані суду докази, якими були б спростовані твердження у протоколу про адміністративне правопорушення про здійснення саме торгівлі, оскільки у наданих суду матеріалах відсутні посилання на розрахункові документи, які були видані продавцем ТЦ «Магігранд» ОСОБА_1 , на підтвердження факту продажу нею піротехнічних засобів. Також у протоколі не зазначено, які саме піротехнічні засоби були предметом продажу, в якій кількості та якій фізичній особі або особам.

Суд враховує, що наданими суду матеріалами не було спростоване твердження захисника особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, в частині того, що ніякого придбання (купівлі) будь-яких піротехнічних засобів уповноваженою особою органу поліції чи третіми особами 18.12.2022р. не проводилося. Тобто контрольна закупка не здійснювалася, відомості про відеозйомку обставин такої закупки з нагрудних камер поліцейських в якості доказу закупівлі відсутні.

Одночасно, сам по собі протокол про адміністративне правопорушення не може бути беззаперечним доказом вини особи в тому чи іншому діянні, оскільки не являє собою імперативного факту доведеності вини особи, тобто не узгоджується із стандартом доказування "поза розумним сумнівом" (рішення від 18 січня 1978 року у справі "Ірландія проти Сполученого Королівства" (Ireland v. theUnitedKingdom), п. 161, Series A заява № 25), який застосовується при оцінці доказів, а такі докази можуть "випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту".

Обов`язок збирання доказів у справах про адміністративні правопорушення покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 КпАП.

Суд не має права самостійно відшукувати докази винуватості особи у вчиненні правопорушення, оскільки діючи таким чином, суд неминуче перебиратиме на себе функції обвинувачення, позбавляючи статусу незалежного органу правосуддя, що є порушенням ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).

Державні органи не мають права перекладати обов`язок доказування невинуватості на особу, відносно якої складено протокол про адміністративне правопорушення. Вимагання від особи представлення доказів на свій захист і спростування протоколу, є неприпустимим в розумінні принципу презумпції невинуватості, закріпленому в статті 62 Конституції України.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі Бочаров проти України(остаточне рішення від 17.06.2011) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення поза розумним сумнівом. Проте, таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростовних презумпції щодо фактів.

У своєму рішенні від 10.02.1995 року, у справі Алене де Рібермон проти Франції Європейський Суд з прав людини зазначив, що сфера застосування принципу презумпції невинуватості є значно ширшою: він обов`язковий не лише для кримінального суду, який вирішує питання про обґрунтованість обвинувачення, а й для всіх інших суспільних відносин.

Зазначені вище обставини, у своїй сукупності свідчать про відсутність в матеріалах справи доказів того, що в діях ОСОБА_1 наявний склад адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 195-6 КУпАП, зокрема, порушення порядку виробництва, зберігання, перевезення, торгівлі та використання піротехнічних засобів.

Згідно зі статтею 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до статті 62 Конституції України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.

Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

У той же час, у справі «Barbera, MesseguandJabardo v. Spain» від 06.12.1998 (п. 146) Європейський суд з прав людини встановив, що принцип презумпції невинності вимагає серед іншого, щоб, виконуючи свої обов`язки, судді не починали розгляд справи з упередженої думки, що особа скоїла правопорушення, яке ставиться їй в провину; всі сумніви, щодо її винуватості повинні тлумачитися на користь цієї особи.

У справах «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21 квітня 2011 року та «Барбера, Мессеге і Ябардо проти Іспанїї» від 06 грудня 1998 року Європейський Суд з прав людини зазначив, що «суд при оцінці доказів керується критерієм доведеності винуватості особи «поза будь-яким розумним сумнівом» і така «доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою».

Суд також враховує рішення Конституційного Суду України від 22.12.2010, відповідно до якого адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до неї ґрунтуються на конституційних принципах і правових презумпція, в тому числі й закріпленою в статті 62 Конституції України.

ЄСПЛ в рішенні від 10.02.1995 у справі «Аллене де Рибемон проти Франції» зазначено, що сфера застосування принципу невинуватості значно ширше, ніж це представляється: презумпція невинуватості обов`язкова не лише для кримінального суду, який вирішує питання про обґрунтованість обвинувачення, але і для всіх інших суспільних відносин.

Окрім наведеного, суд вважає за доцільне зауважити, що стаття 195-6 має дві частини, однак протокол про адміністративне правопорушення не містить посилання на відповідну частину діяння, яке може охоплюватись складом відповідного правопорушення.

З огляду на викладене, з урахуванням принципу презумпції невинуватості, закріпленого у статті 62 Конституції України, а також з точки зору належності, допустимості та достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, суд прийшов до висновку, що об`єктивними даними не підтверджена винуватість ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення, передбаченого статтею 195-6 КпАП, а тому відповідно до пункту 1 частини першої статті 247 КпАП провадження у справі слід закрити.

Керуючись статтями 156, 283, 284 КпАП, суд

ПОСТАНОВИВ:

Провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 адміністративне стягнення за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 195-6 Кодексу України про адміністративні правопорушення, закрити на підставі пункту 1 частини першої статті 247 Кодексу України про адміністративні правопорушення у зв`язку з відсутністю в її діях складу правопорушення.

Постанова може бути оскаржена до Вінницької апеляційного суду протягом десяти днів з дня її винесення.

Суддя: