Справа № 173/110/23
Провадження № 3/173/65/2023
ВЕРХНЬОДНІПРОВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 лютого 2023 р. м. Верхньодніпровськ

Суддя Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області Бурхан С.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Верхньодніпровську, матеріал, який надійшов від Дніпровської спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону відносно

ОСОБА_1 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

РНОКПП - відсутній в матеріалах справи;

місце проживання:

АДРЕСА_1 ;

місце роботи: робітник підсобного 4 відділення забезпечення 1 взводу забезпечення роти забезпечення - позаштатний відповідальний інструктор з вогневої підготовки військової частини НОМЕР_1 ,

у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.172-19 КпАП України

встановив:

Військовослужбовець солдат ОСОБА_1 , робітник підсобного 4 відділення забезпечення 1 взводу забезпечення роти забезпечення - позаштатний відповідальний інструктор військової частини НОМЕР_1 , призваний на військову службу по мобілізації згідно УКАЗУ ПРЕЗИДЕНТА УКРАЇНИ № 64/2022 від 24.02.2022 року ІНФОРМАЦІЯ_2 29.08.2022 року, 29.08.2022 року, зарахований списків військової частини НОМЕР_1 та згідно наказу по стройовій частині від 29.08.2022 року № 167к призначений на посаду солдата резерву 5 взводу резерву рядового складу 1 роти резерву рядового складу військової частини НОМЕР_1 , наказом командира військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_3, солдат ОСОБА_1 переміщений на посаду робітника підсобного 4 відділення забезпечення 1 взводу забезпечення роти забезпечення військової частини НОМЕР_1 , 04.09.2022 року наказом командира військової частини НОМЕР_1 призначений позаштатним відповідальним інструктором військової частини НОМЕР_1 та приступив з цього числа до виконання - службових обов`язків за займаною посадою.

Відповідно до вимог ст.ст. 17, 65, 68 Конституції України визначено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є обов`язком громадян України та кожен повинен додержуватися вимог Конституції України та законів України, незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності.

Будучи військовослужбовцем ОСОБА_1 зобов`язаний дотримуватись вимог ст. ст. 11. 13, 16 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України.

Всупереч цьому, солдат ОСОБА_1 , будучи військовою службовою особою, вчинив в умовах особливого періоду порушення правил поводження зі зброєю.

Так, службовим розслідуванням встановлено, що 24 листопада 2022 року, під час проведення супутніх тренувань, затвердженого ТВО командира військової частини НОМЕР_1 майором ОСОБА_2 , близько 08:30 год. особовий склад був вишикуваний на території військової частини НОМЕР_1 АДРЕСА_2 , для проведення інструктажу з техніки безпеки. У відомостях військовослужбовці особисто ставили свій підпис.

При виконанні тренувального завдання близько 09 год. 15 хв. солдат ОСОБА_3 , спустившись в балку на галявині, неподалік дерева, біля кущів виявив у засідці умовного противника лежачого на животі призначеного інструктора солдата ОСОБА_4 , якому з пояснень солдата ОСОБА_5 він дав команду відвести руки в сторону, але в цю мить з пояснень ОСОБА_6 , ОСОБА_7 викрикнув «ГРАНАТА» та правою рукою кинув в праву сторону від бійця імітаційно-піротехнічний вироб П-67, куплений (у вільному продажу) ним у магазині з продажу піротехніки у м. Дніпрі. По умовам завдання військовослужбовець повинен був як найдалі та як найшвидше зайняти горизонтальне положення зі зведеним ногами та накритою руками головою, але натомість солдат ОСОБА_3 , в порушення встановлених правил почав діяти не по інструкції та побіг до місця де впав імітаційного-технічний виріб П-67, намагаючись ногою його відштовхувати та втоптувати у землю (з його слів), щоб не постраждали інші військові, у цей же час солдат ОСОБА_7 піднявшись з землі з метою припинити дії солдата ОСОБА_8 , спробував відштовхнути його, але в цю мить піротехнічний засіб вибухнув, пошкодивши обличчя солдату ОСОБА_7 , робітнику підсобного 4 відділення забезпечення 1 взводу забезпечення роти - позаштатному відповідальному інструктору військової частини НОМЕР_1 .

Таким чином, солдат ОСОБА_1 , перебуваючи на посаді робітника підсобного 4 відділення забезпечення 1 взводу забезпечення роти - позаштатного відповідального інструктора військової частини НОМЕР_1 , діючи всупереч інтересам служби на порушення своїх статутних обов`язків 24 листопада 2022 року близько 09.15 год. по дорозі на полігон в АДРЕСА_2 (більш точна адреса не підлягає розголошення в умовах воєнного стану), вчинив в умовах особливого періоду порушення правил поводження зі зброєю, а саме: кинув імітаційно - піротехнічний виріб П-67 не врахувавши достатньої відстані, що під час вибуху призвело до травмування самого себе, тим самим завдавши собі тілесні ушкодження обличчя, тобто вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 172-19 КУпАП.

Правопорушення виявлено з моменту завершення проведення службового розслідування, а саме 15.12.2022, місцем вчинення правопорушення є дорога на полігон, АДРЕСА_2

В судовому засіданні гр. ОСОБА_1 свою вину не визнав та пояснив, що 24.11.2022 року, перебуваючи на посаді робітника підсобного 4 відділення забезпечення 1 взводу забезпечення роти - позаштатного відповідального інструктора військової частини НОМЕР_1 , проводив навчальні тренування на полігоні. Під час проведення тренувального завдання був виявлений у засідці солдатом ОСОБА_9 , як умовний противник. ОСОБА_1 голосно викрикнув слово «граната» та кинув в праву сторону на 4-5 метрів від себе та солдата ОСОБА_9 імітаційно - тренувальний з піротехнічним ефектом виріб, який сам придбав, про що було відомо керівництву. Після чого, гр. ОСОБА_1 впав на землю головою до низу та накрив її руками. ОСОБА_9 , замість того щоб теж падати - побіг до імітаційно - тренувального виробу та почав його втоптувати ногами в землю. Побачивши це, ОСОБА_1 побіг до ОСОБА_9 з метою зупинити його дії, але в той час, коли ОСОБА_1 спробував відштовхнути ОСОБА_9 від гранати, пролунав вибух. В результатів чого обидва отримали тілесні ушкодження. Також ОСОБА_1 повідомив, що надав першу медичну допомогу ОСОБА_9 .

Чому саме так ОСОБА_9 вчинив, ОСОБА_1 не зміг пояснити. Вважає, що отримання тілесних ушкоджень відбулося через порушення правил безпеки саме ОСОБА_9 , тому просив суд закрити провадження по справі відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 247 КпАП України.

Згідно ст.245 КпАП України, серед ряду завдань провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Відповідно до положення ст.251 КпАП України, доказами у справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність або відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, яка використовується при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Згідно ст.252 КпАП України, висновок про наявність вини ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Вислухавши пояснення, дослідивши наданні по справі докази та з`ясувавши всі обставини даної події, суд приходить до висновку, що вина гр. ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого 2 ст. 172-19 КпАП України не знайшла свого підтвердження.

Відповідно до протоколу № 5 про адміністративне правопорушення від 05.01.2023 року, гр. ОСОБА_1 звинувачується в тому, що 24 листопада 2022 року близько 09.15 год. по дорозі на полігон в АДРЕСА_2 (більш точна адреса не підлягає розголошення в умовах воєнного стану), вчинив в умовах особливого періоду порушення правил поводження зі зброєю, а саме: кинув імітаційно - піротехнічний виріб П-67 не врахувавши достатньої відстані, що під час вибуху призвело до травмування самого себе, тим самим завдавши собі тілесні ушкодження обличчя, тобто вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 172-19 КпАП України (а.с.1-5).

Відповідно до ч.2 ст. 172-19 КпАП України встановлено відповідальність за порушення правил поводження із зброєю, а також боєприпасами, вибуховими, іншими речовинами і предметами, що становлять підвищену небезпеку для оточення, а також з радіоактивними матеріалами, які вчинені в умовах особливого періоду.

За змістом статей 10,11 КпАП України, адміністративне правопорушення визнається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків. Адміністративне правопорушення визнається вчиненим з необережності, коли особа, яка його вчинила, передбачала можливість настання шкідливих наслідків своєї дії чи бездіяльності, але легковажно розраховувала на їх відвернення або не передбачала можливості настання таких наслідків, хоч повинна була і могла їх передбачити.

Відповідно до ст. 18 КпАП України не є адміністративним правопорушенням дія, яка хоч і передбачена цим Кодексом або іншими законами, що встановлюють відповідальність за адміністративні правопорушення, але вчинена в стані крайньої необхідності, тобто для усунення небезпеки, яка загрожує державному або громадському порядку, власності, правам і свободам громадян, установленому порядку управління, якщо ця небезпека за даних обставин не могла бути усунута іншими засобами і якщо заподіяна шкода є менш значною, ніж відвернена шкода.

У разі вчинення особою діяння у стані крайньої необхідності така особа не лише звільняється від адміністративної відповідальності, а такі дії взагалі не розглядаються як адміністративне правопорушення, оскільки в діянні немає ознаки вини.

Інститут крайньої необхідності покликаний сприяти підвищенню соціальної активності учасників суспільних відносин, є гарантією правового захисту людини, що бере участь у запобіганні шкоди правам громадян, інтересам держави й суспільства.

Стан крайньої необхідності виникає, коли є дійсна, реальна, а не уявна загроза зазначеним інтересам. Якщо загроза охоронюваним інтересам може виникнути в майбутньому, діяння не може вважатися таким, що вчинено у стані крайньої необхідності.

Однією з найважливіших умов правомірності акта крайньої необхідності є те, що за таких обставин небезпека не може бути усунута іншими засобами, тобто засобами, не пов`язаними із заподіянням шкоди іншим охоронюваним законом інтересам.

Спосіб збереження охоронюваного законом інтересу за рахунок іншого повинен бути саме крайнім. Якщо для запобігання небезпеки, що загрожує, в особи є шлях, не пов`язаний із заподіянням шкоди, вона повинна обрати саме цей шлях. Інакше посилання на стан крайньої необхідності виключається. Шкода, заподіяна в стані крайньої необхідності, повинна бути менш значною, ніж відвернена шкода. Заподіяння шкоди, рівної тій, що могла бути спричинена, або шкоди більшої, не може бути виправдана станом крайньої необхідності. Зокрема не можна рятувати одне благо за рахунок заподіяння шкоди рівноцінному благу. Питання про те, яку шкоду вважати більш значною, а яку менш, є питанням факту й вирішується в кожному конкретному випадку залежно від конкретних обставин справи. В основу оцінки шкоди заподіяної й шкоди відверненої повинні бути покладені як об`єктивний, так і суб`єктивний критерії, проте визначальним має бути об`єктивний критерій.

Отже, положеннями КУпАП передбачено можливість звільнення особи від адміністративної відповідальності у випадках, коли вчинені нею дії, які мають ознаки правопорушення і за які КУпАП передбачена відповідальність, вчинені у стані крайньої необхідності.

Як вбачається з матеріалів справи та пояснень ОСОБА_1 , намірів на спричинення тілесних ушкоджень чи вбивство солдата ОСОБА_9 , солдат ОСОБА_1 не мав. Навпаки, останній вжив необхідних дій для того, щоб запобігти нещасному випадку, а саме, побачивши як ОСОБА_9 втоптував ногами в землю, ОСОБА_1 спробував відштовхнути ОСОБА_9 від гранати. Після того, як пролунав вибух і обидва отримали тілесні ушкодження, ОСОБА_1 надав першу медичну допомогу ОСОБА_9 .

Виходячи з матеріалів службового розслідування, травмування солдатів ОСОБА_9 та ОСОБА_1 виникло через невірні дії солдата ОСОБА_9 , який діяв всупереч теоретичним заняттям військової частини, а солдат ОСОБА_1 діяв в стані крайньої необхідності

Даючи оцінку поясненням гр. ОСОБА_1 , суд виходить із сукупності досліджених в судовому засіданні доказів і вважає, що доводів піддавати їх сумніву у суду немає.

Інших доказів, як-то пояснення свідків, показання технічних приладів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, які б спростовували пояснення ОСОБА_1 , суду не надано.

При цьому, суд наголошує, що не має права самостійно відшукувати докази винуватості особи у вчиненні правопорушення, оскільки таким чином, неминуче перебиратиме на себе функції обвинувача, позбавляючись статусу незалежного органу правосуддя, що є порушеннямст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У рішенні ЄСПЛ від 21 липня 2011 року по справі «Коробов проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що при оцінці доказів Суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумцій факту.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях, зокрема, по справам «Кобець проти України» від 14.02.2008, «Берктай проти Туреччини» від 08.02.2001, «Леванте проти Латвії» від 07.11.2002 неодноразово вказує, що оцінюючи докази, суд застосовує принцип доведення «за відсутності розумних підстав для сумніву», що може бути результатом цілої низки ознак або достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою неспростовних презумпцій.

Згідно ст.62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом та на припущеннях, а усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Відповідно до положення п.1 ч. 1 ст.247 КпАП України, провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

Приймаючи до уваги викладене, суд вважає, що вина гр. ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.172-19 КпАП України, а саме, порушення правил поводження із зброєю, а також боєприпасами, вибуховими, іншими речовинами і предметами, що становлять підвищену небезпеку для оточення, а також з радіоактивними матеріалами, в умовах особливого періоду, не знайшла свого підтвердження в ході судового розгляду. А тому, провадження по даній справі підлягає закриттю на підставі п.1 ч. 1 ст.247 КпАП України, за відсутністю події та складу адміністративного правопорушення.

На підставі викладеного та керуючись ст.245, п.1 ст.247, ст.251, ст.252 КпАП України

постановив:

Провадження в справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.172-19 КпАП України - закрити на підставі п.1 ч.1 ст.247 КпАП України, у зв`язку з відсутністю події та складу адміністративного правопорушення.

Постанова може бути оскаржена до Дніпровського апеляційного суду через Верхньодніпровський районний суд Дніпропетровської області протягом десяти днів з дня винесення постанови.

Постанова суду набирає законної сили після закінчення зазначеного десятиденного строку, встановленого для її оскарження.

Суддя С.М. Бурхан