Справа № 463/8330/22 Головуючий у 1 інстанції: Гирич С.В.
Провадження № 33/811/142/23 Доповідач в 2-й інстанції: Урдюк Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2023 року Львівський апеляційний суд в складі судді судової палати з розгляду кримінальних справ Урдюк Т.М., з участю особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, - ОСОБА_1 , захисника Торонні А.М., потерпілого ОСОБА_2 , представника ОСОБА_2 , адвоката Васіва Ю.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_2 у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , на постанову судді Личаківського районного суду м. Львова від 27 грудня 2022 року про притягнення останньої до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП,

в с т а н о в и в :

вищенаведеною постановою провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 про притягнення до адміністративної відповідальності за ст. 173-2 КУпАП закрито у зв`язку з відсутністю у її діях складу адміністративного правопорушення.

Згідно з протоколом про адміністративне правопорушення ОСОБА_1 30.08.2022 року близько 18 год 00 хв, за адресою: АДРЕСА_2 вчинила домашнє психологічне насильство відносно неповнолітнього сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а саме: чинила моральний та психологічний тиск, голосно кричала, чим вчинила адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.173-2 КУпАП.

Не погоджуючись із рішенням судді першої інстанції, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить поновити строк на апеляційне оскарження, скасувати постанову судді Личаківського районного суду м. Львова 27 грудня 2022 року та притягнути ОСОБА_1 до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 173-2 КУпАП.

Зазначає, що копію постанови отримав 25.01.2023, тому строк на апеляційне оскарження пропущено з поважних причин.

В обґрунтування апеляційних вимог покликається на те, що постанова є незаконною.

Вважає, що дії ОСОБА_1 вірно кваліфіковані за ч.1 ст. 173-2 КУпАП, а приймаючи постанову суд не врахував та у повному обсязі не дослідив обставини справи та докази, які наявні у матеріалах справи, не викликав та не допитав потерпілого ОСОБА_2

ОСОБА_1 , її захисник Торонні А.М. апеляційну скаргу заперечили, рішення судді першої інстанції вважають законним. ОСОБА_1 пояснила, що жодного тиску чи психологічного насильства відносно сина ОСОБА_2 не вчиняла. В цей день син перебував у батька і вона зателефонувала до сина, щоб він повертався додому, оскільки прийшла репетитор з англійської. Повідомила, що між нею та колишнім чоловіком на даний час є спір щодо визначення місця проживання сина.

ОСОБА_2 , адвокат Васів Ю.М. апеляційну скаргу підтримали, просили задоволити. ОСОБА_2 пояснив, що у нього із ОСОБА_1 на даний час дійсно наявний спір щодо визначення місця проживання дітей.

Заслухавши пояснення учасників процесу, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що така не підлягає до задоволення.

З огляду на те, що копію оскаржуваної постанови ОСОБА_2 отримав 25.01.2023 та того ж дня мав можливість ознайомитися з мотивами прийнятого рішення, апеляційний суд вважає, що строк на апеляційне оскарження пропущений з поважних причин та такий підлягає поновленню.

Згідно з ст. 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є своєчасне, всебічне, повне й об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Доказами у справах про адміністративні правопорушення, згідно з приписами ст. 251 КУпАП, є будь-які фактичні дані, на підставі яких у визначеному законом порядку встановлюється наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи у його вчиненні та інших обставин справи, що мають значення для її правильного вирішення. Ці фактичні дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

При цьому, орган (посадова особа), відповідно до ст. 252 КУпАП оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Отже, при розгляді справи про адміністративне правопорушення, у відповідності з вимогами ст. 280 КУпАП, орган (посадова особа) зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинене таке правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Суддею першої інстанції при вирішенні даної справи зазначені вимоги закону дотриманні.

Закриваючи провадження у справі стосовно ОСОБА_1 за ч.1 ст.173-2 КупАП, суддя виходив з того, що в ході розгляду справи не встановлено обставин та не підтверджено належними та допустимими доказами, вчинення ОСОБА_1 правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 173-2 КУпАП. Суддею враховано, що між батьками існує спір з приводу визначення місця проживання дітей і під час розгляду справи кожен із батьків ініціював у поліції складення протоколу за ст. 173-2 КУпАП.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками судді з огляду на наступне.

Склад адміністративного правопорушення - це сукупність законодавчо-визначених ознак, наявність яких дає підстави дійти висновку у кожному конкретному випадку щодо належної правової кваліфікації дій особи, та як наслідок прийняти рішення щодо можливості притягнення такої особи до юридичної відповідальності.

Відсутність (недоведеність) хоча б однієї із ознак складу адміністративного правопорушення унеможливлює прийняття рішення про притягнення особи до відповідальності та застосування відносно неї заходів державного примусу, зокрема накладення стягнення у виді штрафу.

Диспозицією ч.1 ст. 173-2 КУпАП передбачена адміністративна відповідальність за вчинення домашнього насильства, насильства за ознакою статі, тобто умисне вчинення будь-яких діянь (дій або бездіяльності) фізичного, психологічного чи економічного характеру (застосування насильства, що не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи чи переслідування, позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна або коштів, на які потерпілий має передбачене законом право, тощо), внаслідок чого могла бути чи була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого, а так само невиконання термінового заборонного припису особою, стосовно якої він винесений, або неповідомлення уповноваженим підрозділам органів Національної поліції України про місце свого тимчасового перебування в разі винесення такого припису.

Організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства врегульовані Законом України Про запобігання та протидію домашнього насильства (далі Закон).

У відповідності до п. 3 ч.1 ст. 1 Закону домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Визначення поняття домашнього насильства також надано і у Конвенції Ради Європи про запобігання насильству стосовно жінок і домашньому насильству та боротьбу із цими явищами (Стамбульська конвенція) відповідно до положень якої «домашнє насильство» означає всі акти фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, які відбуваються в лоні сім`ї чи в межах місця проживання або між колишніми чи теперішніми подружжями або партнерами, незалежно від того, чи проживає правопорушник у тому самому місці, що й жертва, чи ні або незалежно від того, чи проживав правопорушник у тому самому місці, що й жертва, чи ні.

Відповідно до п.14 ч.1 ст.1 Закону психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Указані положення закону окреслюють перелік дій, одна чи декілька із яких, можуть становити собою об`єктивну сторону (форму вираження) психологічного насильства.

У відповідності до ст. 251 КупАП обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів, про адміністративне правопорушення, визначених ст. 255 КупАП.

Відтак, тягар доказування на предмет доведеності достатності доказів винуватості ОСОБА_1 у скоєні адміністративного правопорушення покладено на особу, що складала протокол про адміністративне правопорушення.

Як слідує зі змісту протоколу про адміністративне правопорушення серії ВАВ №135652 від 09.11.2022, ОСОБА_1 , поставлено у провину те, що вона 30.08.2022 близько 18:00 год. за адресою: АДРЕСА_2 вчинила домашнє психологічне насильство відносно неповнолітнього сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а саме: чинила моральний та психологічний тиск, голосно кричала.

Такі дії ОСОБА_1 , кваліфіковано за ч.1 ст.173-2 КУпАП, як психологічне домашнє насильство.

Передумовою для визнання ОСОБА_1 винуватою у скоєнні адміністративного правопорушення та притягнення її до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 173-2 КУпАП має бути наявність сукупності доказів, які б безумовно та беззаперечно свідчили про вчинення ОСОБА_1 об`єктивних дій, що мають ознаки психологічного насильства у розумінні положень Закону. У такому разі необхідно встановити наявність причинно-наслідкового зв`язку між відповідними діями ОСОБА_1 та настанням чи можливим настанням шкідливих наслідків саме для потерпілого, тобто у даному фактичному випадку для малолітньої дитини.

Ретельно перевіривши матеріали справи, суд першої інстанції не встановив беззаперечних відомостей, які б поза розумним сумнівом указували про вчинення ОСОБА_1 психологічного насильства відносно свого сина. Ухвалюючи рішення у справі та відхиляючи доводи ОСОБА_2 (батька дитини), суддя підставно виходив із того, що між сторонами наявний конфлікт, який виник на підставі спору, що має цивільно-правовий характер та полягає у відсутності досягнутої домовленості між сторонами щодо участі батька у вихованні та визначенні місця проживання дитини.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що за встановлених обставин, та відсутності доказів, які б об`єктивно свідчили про вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, відсутні правові підстави для її притягнення до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 173-2 КУпАП.

Відомості, які зазначені у протоколі та містяться у матеріалах справи, та поведінка ОСОБА_1 , яка відображалася у формі дій та висловлювань, викладених у протоколі про адміністративне правопорушення та заяві ОСОБА_2 не є проявом домашнього насильства у формі психологічного насильства по відношенню до дитини, оскільки у такому разі відсутнє, як саме заподіяння шкоди, так і його можливе заподіяння психологічному здоров`ю дитину.

Всупереч вимогам ст. 251 КУпАП, особою уповноваженою на складання протоколу про адміністративне правопорушення, не надано суду доказів на підтвердження вищевказаної обставини (з приводу заподіяння чи можливого заподіяння шкоди), як і не містить такої інформації виклад сформульованого звинувачення, викладений у протоколі.

Доводи апелянта про те, що дії ОСОБА_1 підпадають під ознаки психологічного насильства над малолітньою дитиною, апеляційний суд відхиляє, оскільки такі твердження носять характер припущень, не підтверджені належними та допустимим доказами.

Апеляційний суд зауважує, що природа спірних правовідносин, що виникли у даному випадку між батьком та матір`ю дитини, носить цивільно-правовий характер, а тому має врегульовуватися за допомогою саме інститутів цивільного та сімейного права.

Переконливих доводів, які б безумовно спростовували висновки суду, викладені у постанові і слугували б підставами для її скасування, апелянтом не наведено і при розгляді апеляційної скарги не встановлено.

Оскільки за результатами апеляційного розгляду підстав для скасування постанови суду не встановлено, апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а постанову Личаківського районного суду м. Львова від 27 грудня 2022 року без змін.

Керуючись ст. 294 КУпАП, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

поновити ОСОБА_2 строк на апеляційне оскарження постанови Личаківського районного суду м. Львова від 27 грудня 2022 року.

Постанову судді Личаківського районного суду м. Львова від 27 грудня 2022 року, якою провадження у справі відносно ОСОБА_1 за ч.1 ст. 173-2 КУпАП закрито залишити без змін, апеляційну скаргу ОСОБА_2 - без задоволення.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя Львівського апеляційного суду Урдюк Т.М.