провадження № 3/336/5696/2023
ПОСТАНОВА

іменем України

03 листопада 2023 року м. Запоріжжя

Суддя Шевченківського районного суду м. Запоріжжя Петренко Людмила Василівна, розглянувши справу про адміністративне правопорушення, що надійшла з відділу реєстрації фізичних осіб по Шевченківському району Управління державної реєстрації фізичних осіб Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради, про притягнення до відповідальності неповнолітнього:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в м. Запоріжжя Запорізької області, громадянина України, паспорт серія, номер документа НОМЕР_1 дата видачі 20.07.2022, РНОКПП НОМЕР_2 , який навчається в ЗОШ І-ІІІ ступенів № 64, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ,

за ч. 1 ст. 197 КУпАП,

за участі:

особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 ,

законного представника ОСОБА_2

встановила:

09 жовтня 2023 року до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя надійшов протокол про адміністративне правопорушення № ДРП-04-31/7-128, складений 08 серпня 2023 року в м. Запоріжжя, уповноваженою особою відділу реєстрації фізичних осіб по Шевченківському району департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради головним спеціалістом відділу РФО Руденко Валерією Віталіївною про те, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 27 квітня 2007 року проживає за адресою: АДРЕСА_1 , без реєстрації місця проживання, чим порушує вимоги ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання», за що передбачена адміністративна відповідальність за ч. 1 ст. 197 КУпАП.

До протоколу про адміністративне правопорушення додано: копія паспорта ОСОБА_1 .

ОСОБА_1 в судовому засіданні вину не визнав та пояснив, що в протоколі зазначено, що він з 27 квітня 2007 року проживає без реєстрації місця проживання, проте він не розуміє як він міг зареєструвати своє місце проживання у тримісячному віці.

Законний представник ОСОБА_2 підтримав позицію дитини та додатково зазначив, що посилання особи, яка склала протокол на порушення вимог ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» є не правильним, у зв`язку з виключенням статті 6 даного Закону з 01.12.2021 р. - Законом України від 05.11.2021 р. N 1871-IX.

Заслухавши пояснення ОСОБА_1 та законного представника ОСОБА_2 , дослідивши матеріали справи про адміністративне правопорушення, суддя дійшов наступних висновків.

Завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством (ст. 1 КУпАП).

Відповідно до ст. 7 КУпАП передбачають, що ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Згідно ст. 9 КУпАП України адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Враховуючи вимоги ст. 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Згідно ст. 280 КУпАП України, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до статей 251, 254 КУпАП обов`язок надання доказів покладено на осіб, уповноважених складати протоколи про адміністративні правопорушення.

На підставі цих вимог закону, а також ст. 251, 252 КУпАП суд у постанові повинен навести докази вини особи у вчиненні правопорушення та дати їм належну оцінку в їх сукупності.

Постанова судді згідно ст. 283 КУпАП має ґрунтуватися на обставинах, установлених при розгляді справи, тобто на достатніх і незаперечних доказах.

Згідно з протоколом про адміністративне правопорушення № ДРП-04-31/7-128, складеним 08 серпня 2023 року в м. Запоріжжя, уповноваженою особою відділу реєстрації фізичних осіб по Шевченківському району департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради головним спеціалістом відділу РФО Руденко Валерією Віталіївною про те, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 27 квітня 2007 року проживає за адресою: АДРЕСА_1 , без реєстрації місця проживання, чим порушує вимоги ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання», за що передбачена адміністративна відповідальність за ч. 1 ст. 197 КУпАП.

До протоколу про адміністративне правопорушення додано: копія паспорта ОСОБА_1 .

Диспозиція ч. 1 ст. 197 КУпАП передбачає настання адміністративної відповідальності за проживання громадян, зобов`язаних мати паспорт громадянина України, без паспорта громадянина України або за недійсним паспортом громадянина України, а також проживання громадян без реєстрації місця проживання.

З доданої копії ID-паспорту громадянина України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не можливо встановити з якого часу він проживає за адресою: АДРЕСА_1 , без реєстрації місця проживання, будь-яких даних щодо місця проживання даний документ не містить.

Сам протокол про адміністративне правопорушення не може слугувати доказом в даній справі в розумінні вимог ст. 251 КУпАП, оскільки за своєю правовою природою не є самостійним беззаперечним доказом, а обставини в ньому повинні бути перевірені за допомогою інших доказів, які б підтверджували вину особи, яка притягується до адміністративної відповідальності.

Письмові пояснення ОСОБА_1 зазначені в протоколі, суд не бере до уваги, оскільки письмові пояснення, особи на яку складено протокол написані під наглядом особи уповноваженої на складання протоколу також не є доказом винуватості особи у вчиненні правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 197 КУпАП за відсутності інших належних та допустимих доказів.

Інших доказів вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 197 КУпАП суду не надано.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» від 11.12.2003 N 1382-IV (в редакції, що діяла на 27.04.2007), громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, зобов`язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання.

Для реєстрації особа подає: - письмову заяву. Діти віком від 15 до 18 років подають заяву особисто. У разі якщо особа з поважної причини не може самостійно звернутися до уповноваженого органу, реєстрація може бути здійснена за зверненням іншої особи на підставі доручення, посвідченого в установленому порядку; - паспортний документ. Якщо дитина не досягла 16-річного віку, подається свідоцтво про народження або свідоцтво про належність до громадянства України. Іноземець та особа без громадянства додатково подають посвідку на постійне або тимчасове проживання; - квитанцію про сплату державного мита або документ про звільнення від його сплати; - два примірники талона зняття з реєстрації.

Забороняється вимагати для реєстрації місця проживання подання особою інших документів.

Заява особи про реєстрацію місця проживання є єдиною підставою для реєстрації місця проживання особи.

Зразки заяви та інших документів, необхідних для реєстрації місця проживання особи, затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Особи, які перебувають більше одного місяця за межами адміністративно-територіальної одиниці, в якій зареєстроване їх місце проживання, і які мають невиконані майнові зобов`язання, накладені в адміністративному порядку чи за рішенням суду, або призиваються на дійсну військову службу і не мають відстрочки, або беруть участь у судовому процесі в будь-якій якості, зобов`язані зареєструвати місце перебування.

Реєстрація місця проживання громадян України, які проживають за межами України, здійснюється в установленому порядку консульськими установами України за кордоном або дипломатичними представництвами.

Надання відомостей про місце проживання особи та її персональні дані здійснюється виключно у випадках, передбачених законами України, або за згодою самої особи.

При зміні місця проживання в межах адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюється повноваження органу реєстрації, особа, яка зареєструвала місце проживання, або її законний представник повинні письмово повідомити про це відповідний орган реєстрації протягом семи днів.

Постановою Кабінету Міністрів України від 28 липня 2004 р. № 985 «Про затвердження зразків документів, необхідних для реєстрації місця проживання в Україні» затверджено: - зразок заяви про реєстрацію місця проживання в Україні ( з якої слідує, що особи, що досягли 15-річного віку, подають заяву особисто); - зразок талона зняття з реєстрації місця проживання в Україні.

З наведених положень слідує, що батьки або інші законні представники зобов`язані зареєструвати місце проживання новонародженої дитини протягом трьох місяців з дня державної реєстрації її народження. Реєстрація місця проживання особи здійснюється в день подання особою документів.

Відповідно до пунктів 5, 8 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою КМУ від 02.03.2016 N 207, батьки або інші законні представники зобов`язані зареєструвати місце проживання новонародженої дитини протягом трьох місяців з дня державної реєстрації її народження.

Документи для здійснення реєстрації / зняття з реєстрації місця проживання/перебування особи подаються до органу реєстрації (у тому числі через центр надання адміністративних послуг) з урахуванням вимог Закону України "Про адміністративні послуги".

Особа може доручити в установленому законодавством порядку подати заяву про реєстрацію / зняття з реєстрації місця проживання відповідній посадовій особі виконавців послуг з управління (утримання) багатоквартирного будинку (гуртожитку), об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, житлово-будівельного кооперативу, управителю багатоквартирного будинку за місцем її проживання.

За бажанням батьків чи одного з них документи для реєстрації місця проживання новонародженої дитини можуть бути подані через органи державної реєстрації актів цивільного стану під час проведення державної реєстрації народження дитини.

Реєстрація місця проживання новонародженої дитини може здійснюватися також через органи соціального захисту населення на підставі даних, що зазначив законний представник, з яким постійно проживає дитина, у заяві про призначення допомоги при народженні дитини.

Подання заяви про реєстрацію / зняття з реєстрації місця проживання бездомних та інших осіб, які не мають постійного місця проживання, покладається на відповідну спеціалізовану соціальну установу, заклад соціального обслуговування та соціального захисту, де проживають зазначені особи.

З 14 березня 2022 року діє Порядок декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 7 лютого 2022 р. N 265 (далі Порядок), який визначає механізм здійснення декларування/реєстрації місця проживання (перебування), зміни місця проживання, зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування), скасування декларування/реєстрації місця проживання (перебування), а також встановлює форми необхідних для цього документів.

Відповідно до п. 5 вказаного Порядку громадянин України, який проживає на території України, а також іноземець чи особа без громадянства, які на законних підставах постійно або тимчасово проживають на території України, зобов`язані протягом 30 календарних днів після зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання та прибуття до нового місця проживання (перебування) задекларувати/зареєструвати його. Іноземець чи особа без громадянства, які отримали довідку про звернення за захистом в Україні, можуть зареєструвати місце свого перебування в Україні.

Батьки або інші законні представники зобов`язані задекларувати/зареєструвати місце проживання (перебування) новонародженої дитини протягом трьох місяців з дня державної реєстрації її народження.

Відповідно до п. 13 Порядку повнолітні особи декларують місце свого проживання самостійно.

Відповідно до п. 14 Порядку дитина віком від 14 років самостійно декларує місце свого проживання за задекларованим/зареєстрованим місцем проживання батьків або інших законних представників чи одного з них без їх згоди.

Відповідно до п. 15 Порядку дитина віком від 14 років самостійно декларує місце свого проживання за адресою іншого житла, ніж задеклароване/зареєстроване місце проживання її батьків або інших законних представників, за згодою батьків або інших законних представників чи одного з них. У разі декларування місця проживання у гуртожитку на період здобуття освіти така згода не надається.

Відповідно до п. 16 Порядку місце проживання дитини віком до 14 років може бути задекларовано за адресою місця проживання одного з батьків або інших законних представників, зокрема одночасно із зняттям з попереднього задекларованого/зареєстрованого місця проживання, за декларацією, поданою одним з її батьків або інших законних представників за згодою іншого з батьків або законних представників дитини.

Відповідно до п. 17 Порядку згода іншого з батьків або законних представників дитини підтверджується електронним підписом, що базується на кваліфікованому сертифікаті електронного підпису.

У разі ненадання одним із батьків згоди відповідно до вимог цього пункту реєстрація місця проживання дитини, яка не досягла 14 років, здійснюється відповідно до пункту 33 цього Порядку.

Відповідно до п. 18 Порядку у разі коли місце проживання батьків або інших законних представників дитини задекларовано/зареєстровано за однією адресою, згода іншого з батьків або законних представників не надається.

Відповідно до ч. 1 ст. 197 КУпАП громадянин несе відповідальність за проживання без реєстрації місця проживання.

Будь-яке правопорушення для того, щоб називатись таким, повинно містити ряд ознак: об`єкт, об`єктивну сторону, суб`єкт, суб`єктивну сторону.

Об`єктивна сторона правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 197 КУпАП, полягає у проживанні громадянина без реєстрації місця проживання, але не у нездійсненні або несвоєчасному здійсненні батьками дій з реєстрації місця проживання дитини.

Відповідно до статті 12 КУпАП адміністративній відповідальності підлягають особи, які досягли на момент вчинення адміністративного правопорушення шістнадцятирічного віку.

Суб`єктом правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 197 КУпАП, є фізична осудна особа, яка досягла 16-річного віку.

Тобто, ст. 197 КУпАП передбачає відповідальність для фізичних осудних осіб, які досягли 16-річного віку, за проживання без реєстрації місця проживання.

Дитина, місце проживання якої вчасно не зареєстровано, не може суб`єктом правопорушення, передбаченого ст. 197 КУпАП, оскільки не досягла 16-річного віку, з якого наступає адміністративна відповідальність.

З протоколу про адміністративне правопорушення № ДРП-04-31/7-128, складеного 08 серпня 2023 року за ознаками вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 197 КУпАП, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 27 квітня 2007 року проживає за адресою: АДРЕСА_1 , без реєстрації місця проживання.

Так, ОСОБА_1 інкримінується відповідальність за те, що він починаючи з 27.04.2007, тобто фактично будучи тримісячною дитиною не звернувся до органу реєстрації фізичних осіб з питанням про реєстрацію місця проживання.

ОСОБА_1 досяг 16-річного віку 27 січня 2023 року, а тому лише з 28 січня 2023 року він набув суб`єктності за адміністративним правопорушенням, відповідальність за яке передбачена ч. 1 ст. 197 КУпАП, а не з 27.04.2007 як зазначено в протоколі.

Особа, яка склала протокол посилається на порушення вимог ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання».

Стаття 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» від 11 грудня 2003 року N 1382-IV, виключена з 01.12.2021 р. Законом України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» від 05.11.2021 р. N 1871-IX.

Так, на час складання протоколу порушення вимог ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» не існувало, оскільки вказані положення виключені з 01.12.2021 р. Законом України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» від 05.11.2021 р. N 1871-IX.

Вважаю, що за встановлених судом обставин, уповноваженою на складання протоколу особою не доведено достатніх підстав для притягнення особи до адміністративної відповідальності.

Відповідно до ст. 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Норми Конституції є нормами прямої дії.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) та Протоколи до неї є частиною національного законодавства України, відповідно до статті 9 Конституції України, як чинний міжнародний договір, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно з приписами статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року N 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У справах «Малофєєва проти Росії» («Malofeyeva v.Russia», рішення від 30.05.2013, заява N 36673/04) та «Карелін проти Росії» («Karelin v.Russia», заява N 926/08, рішення від 20.09.2016) ЄСПЛ, серед іншого, зазначив, що у випадку, коли викладена в протоколі фабула адміністративного правопорушення не відображає всіх істотних ознак складу правопорушення, суд не має права самостійно редагувати її, а так само не може відшукувати докази на користь обвинувачення, оскільки це становитиме порушення права на захист (особа не може належним чином підготуватися до захисту) та принципу рівності сторін процесу (оскільки особа має захищатися від обвинувачення, яке підтримується не стороною обвинувачення, а фактично судом).

Оцінюючи надані суду докази в їх сукупності, суд керується основними конституційними засадами судочинства, визначеними ст. 129 Конституції України, до яких відноситься забезпечення доведеності вини і змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а також ст. 62 Конституції України та загальними принципами права, згідно яких усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь. Суд зберігає неупередженість і не може вийти за рамки пред`явленого обвинувачення (протоколу), і так само самостійно знаходити нові обставини та підстави для засудження особи, займаючи тим самим обвинувальну позицію у справі.

Конституційний Суд України зауважує, що елементом принципу презумпції невинуватості є принцип «in dubio pro reo», згідно з яким при оцінюванні доказів усі сумніви щодо вини особи тлумачаться на користь її невинуватості. Презумпція невинуватості особи передбачає, що обов`язок доведення вини особи покладається на державу (абз. 1-3 п. 4 рішення ВП КСУ у справі за конституційним поданням 59 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) ст. 368-2 КК від 26.02.2019 N 1-р/2019).

Зазначене узгоджується і з судовою практикою ЄСПЛ, згідно якої «доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість особи доведено поза розумним сумнівом» (п. 43 рішення від 14.02.2008 у справі «Кобець проти України» (Kobets v. Ukraine), з відсиланням на п. 282 рішення у справі «Авшар проти Туреччини» (Avsar v. Turkey). «Розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду усіх належних та допустимих відомостей, визнаних доказами, або з відсутності таких відомостей і є таким, який змусив би особу втриматися від прийняття рішення у питаннях, що мають для неї найбільш важливе значення».

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкриміноване правопорушення було вчинене і правопорушник є винним у його вчиненні. Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння. Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.

Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи у цьому контексті означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.

Для того, щоб особа була притягнута до адміністративної відповідальності, необхідно довести наявність в її діях (бездіяльності) складу та події адміністративного правопорушення.

Стандарт доведення вини «поза розумним сумнівом» означає, що при доведенні винуватості особи не повинно залишатися жодного «розумного сумніву» в цьому, тоді як наявність такого «розумного сумніву» у винуватості особи є підставою для його виправдання.

Отже в силу принципу презумпції невинуватості, діючого при розгляді справ про адміністративні правопорушення, всі сумніви у винності особи, що притягується до адміністративної відповідальності, тлумачаться на її користь, а недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості.

Відповідно до положень статті 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням не інакше як на підставах та у порядку, встановлених законом.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП провадження у справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за відсутності події та складу адміністративного правопорушення.

Відповідно до ст. 252 КУпАП України орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Відповідно до ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Виходячи з вищевикладеного вважаю, що у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 197 КУпАП відсутній склад адміністративного правопорушення.

Згідно з п. 3 ч. 1, ч. 2 ст. 284 КУпАП по справі про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить, зокрема, постанову про закриття справи при наявності обставин, передбачених ст. 247 цього Кодексу.

Керуючись ст. 62 Конституції України, ст. ст. 1, 7, 9, 197 ч. 1, 245, 247, 251, 252, 279, 280, 283-285 Кодексу України про адміністративні правопорушення, суддя, -

постановив:

Провадження в справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за частиною 1 статті 197 КУпАП закрити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

Постанова судді у справах про адміністративне правопорушення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником, а також прокурором у випадках, передбачених частиною п`ятою статті 7 та частиною першою статті 287 цього Кодексу, протягом десяти днів з дня винесення постанови до Запорізького апеляційного суду через Шевченківський районний суд м. Запоріжжя шляхом подання апеляційної скарги.

Апеляційна скарга, подана після закінчення цього строку, повертається апеляційним судом особі, яка її подала, якщо вона не заявляє клопотання про поновлення цього строку, а також якщо у поновленні строку відмовлено.

Суддя Л.В. Петренко

Постанова набрала законної сили "___"_____________ 20___рік

Дата видачі постанови "___"_____________ 20___рік