Справа № 640/6733/19
Провадження № 3-в/953/56/23
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 травня 2023 року Суддя Київського районного суду м. Харкова Юрлагіна Т.В., розглянувши подання начальника Київського районного відділу філії Державної установи «Центр пробації» в Харківській області Бабай М. про вирішення питання про давність виконання судового рішення - постанови Київського районного суду м. Харкова від 07.05.2019, згідно якої ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 183-1 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді 120 годин суспільно корисних робіт,

ВСТАНОВИВ:

26.04.2022 начальник Київського районного відділу філії Державної установи «Центр пробації» в Харківській області Бабай М. звернувся до суду з поданням про вирішення питання про давність виконання судового рішення - постанови Київського районного суду м. Харкова від 07.05.2019, згідно якої ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 183-1 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді 120 годин суспільно корисних робіт.

Подання обґрунтовано тим, що постановою Київського районного суду м. Харкова від 07.05.2019 ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 183-1 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді 120 годин суспільно корисних робіт. Зазначена постанова була прийнята до виконання Київським районним відділом філії Державної установи «Центр пробації» в Харківській області.

29.05.2019 року гр. ОСОБА_1 за допомогою поштового зв`язку «Укрпошта» за адресою: АДРЕСА_1 , був направлений виклик до уповноваженого органу з питань пробації на 05.06.2019 року. Однак правопорушник за викликом не прибув, заздалегідь про поважність причини неявки не повідомив.

06.06.2019 року співробітником уповноваженого органу з питань пробації був здійснений вихід за адресою: АДРЕСА_1 . з метою виклику правопорушника до уповноваженого органу з питань пробації на 07.06.2019 року для ознайомлення з порядком та умовами відбуття адміністративного стягнення у вигляді суспільно корисних робіт строком 120 годин. Двері вищевказаної квартири відчинила жінка, яка представилась ОСОБА_2 , матір`ю ОСОБА_1 , яка повідомила, що її син ОСОБА_1 проходить строкову військову службу у 201 Навчальному центрі Головного управління оперативного забезпечення Збройних сил України, також надала номер мобільного телефону гр. ОСОБА_1 НОМЕР_1 . Цього ж дня в телефонній бесіді з гр. ОСОБА_1 повідомив, що він дійсно проходить строкову військову службу у 201 Навчальному центрі у м. Кам`янець - Подільському в Хмельницькій області.

07.06.2019 року був направлений запит до Військової частини НОМЕР_2 у АДРЕСА_2 з метою надання підтверджуючої інформації проходження гр. ОСОБА_1 строкової військової служби, а також надання підтверджуючих документів. 22.08.2019 року уповноваженим органом з питань пробації було отримано витяг із Наказу командира військової частини НОМЕР_2 від

02.05.2019 року №95, згідно якого гр. ОСОБА_1 був призваний на строкову військову службу з 12.04.2019.

22.10.2019 року до Київського районного суду м. Харкова було направлено подання на підставі ст. 304 КУпАП щодо вирішення питання, пов`язаного з виконанням постанови. 10.01.2020 року надійшла постанова Київського районного суду м. Харкова від 20.11.2019 року, згідно якої особова справа стосовно ОСОБА_1 повернута для вжиття заходів, передбачених в КУпАП.

24.11.2020 року ОСОБА_1 після проходження строкової військової служби прибув за викликом до Київського районного відділу філії Державної установи «Центр пробації» в Харківській області і був ознайомлений з порядком та умовами відбуття адміністративного стягнення у вигляді суспільно корисних робіт строком 120 годин, де йому під особистий підпис було видане направлення до КП «Благоустрій» м. Харків для відпрацювання адміністративного стягнення у вигляді суспільно корисних робіт строком 120 годин.

На підприємстві КП «Благоустрій» м. Харків відсутня можливість забезпечити відбування адміністративного стягнення у вигляді суспільно корисних робіт, у зв`язку із відсутністю вакантних робочих місць на підприємстві.

Станом на 27.04.2021 року відповідно до рішення Виконавчого комітету Харківської міської ради Харківської області від 14.04.2021 року №259 «Про визначення переліку об`єктів та видів суспільно корисних робіт для відбування покарання у 2021 році особами, які вчинили адміністративне правопорушення, згідно якого визначений об`єкт КП «Харківзеленбуд» та його структурні підрозділи для відпрацювання адміністративного стягнення у вигляді суспільно корисних робіт.

28.04.2021 року гр. ОСОБА_1 за допомогою поштового зв`язку «Укрпошта» за адресою: АДРЕСА_1 , був направлений виклик до уповноваженого органу з питань пробації на 07.05.2021 року. Однак правопорушник за викликом не прибув, заздалегідь про поважність причини неявки не повідомив. 11.05.2021 року гр. ОСОБА_1 за допомогою поштового зв`язку «Укрпошта» був направлений повторний виклик до уповноваженого органу з питань пробації на 18.05.2021 року. Однак правопорушник за викликом не прибув, заздалегідь про поважність причини неявки не повідомив.

19.05.2021 року були направлені запити до Київського відділу державної виконавчої служби м. Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області щодо встановлення адреси проживання, що зазначена в матеріалах виконавчого провадження, стосовно гр. ОСОБА_1 , Харківського районного управління поліції №1 Головного управління Національної поліції в Харківській області, Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області щодо встановлення місця проживання гр. ОСОБА_1 також, додатково направлялись запити до «Міська поліклініка №10» Харківської міської ради, Харківського відділу реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області, Державної установи «Харківський слідчий ізолятор».

Встановити місцезнаходження гр. ОСОБА_1 не вдалось можливим.

21.05.2021року на адресу Київського районного суду м. Харкова було направлено подання для вирішення питання про давність виконання судового рішення стосовно правопорушника ОСОБА_1 07.12.2021 року з Київського районного суду м. Харкова надійшла постанова від 26.07.2021 року, згідно якої подання про вирішення питання про давність виконання постанови про накладення адміністративного стягнення стосовно ОСОБА_1

07.12.2021року та 15.12.2021 року ОСОБА_1 були направлені виклики засобами поштового зв`язку «Укрпошта» до уповноваженого органу з питань пробації. ОСОБА_1 за викликами не з`явився, про поважність причин неявки не повідомив.

22.12.2021року були направлені запити з метою встановлення місцеперебування ОСОБА_1 до відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання в Харківській області; відділу державної реєстрації актів цивільного стану у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків); «Міської поліклініки №10» ХМР; Харківської міської ради; Київського відділу державної виконавчої служби м. Харкова Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції; Харківського районного управління поліції №1 Головного управління Національної поліції в Харківській області; Державної установи «Харківський слідчий ізолятор».

19.01.2022року співробітником уповноваженого органу з питань пробації здійснювався вихід за адресою проживаня ОСОБА_1 . Двері ніхто не відчинив, сусіди інформацією стосовно ОСОБА_1 не володіють. Виклик до уповноваженого органу з питань пробації було залишено у дверях квартири.

Вжитими заходами становити місцезнаходження ОСОБА_1 не вдалося.

З огляду на вказане, з посиланням на ст. 80 КК України та аналогію закону, враховуючи, що постанова суду не виконана впродовж двох років з дня набрання такою законної сили, представник органу пробації просить подання задовольнити.

В судове засідання представник органу пробації та ОСОБА_1 не з`явились, про час та місце розгляду подання повідомлялись належним чином.

Дослідивши матеріали справи про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , особисту справу № 7/2019, суд встановив наступне.

Постановою Київського районного суду м. Харкова від 07.05.2019 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 було визнано винним у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 183-1 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді суспільно корисних робіт строком на 120 годин.

Відповідно до ст. 304 КУпАП, питання, зв`язані з виконанням постанови про накладення адміністративного стягнення, вирішуються органом (посадовою особою), який виніс постанову.

Постановами Київського районного суду м. Харкова неодноразово відмовлено в задоволенні подання начальника Київського районного відділу філії Державної установи «Центр пробації» в Харківській області щодо вирішення питання, пов`язаного з виконанням постанови Київського районного суду м. Харкова від 07.05.2019 відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а особову справу № 7/2019 щодо ОСОБА_1 повернуто до Київського районного відділу філії Державної установи «Центр пробації» в Харківській області.

Згідно зі ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Як передбачено ст. 129 Конституції України, однією з основних засад судочинства є: обов`язковість судового рішення.

Визначений у ч. 1 ст. 303 КУпАП строк давності виконання постанов про накладення адміністративних стягнень загальний і не залежить від виду стягнення, яке було призначено правопорушнику. Сутність строку давності виконання відповідних постанов полягає в тому, що він є граничним періодом у часі, протягом якого мають бути вчинені всі необхідні дії, спрямовані на виконання стягнення.

Під зверненням постанови до виконання у ст. 303 КУпАП необхідно розуміти своєчасне (не більш ніж через три місяці з дня її винесення) направлення постанови до органу, який відповідно до законодавства уповноважений її безпосередньо виконувати, в даному випадку до органу Національної поліції, і визнається єдиним юридичним фактом, який має значення для встановлення, чи підлягає вона виконанню, незалежно від того, чи розпочато безпосереднє (реальне) виконання цієї постанови, що було дотримано судом після винесення постанови.

Безпосереднє виконання постанов про накладення стягнення у виді суспільно корисних робіт забезпечує уповноважений орган з питань пробації, однак системний аналіз основних положень цього Кодексу, в тому числі і розділу V, дає суду підстави для висновку, що незважаючи на власну назву ст. 303 законодавством України не передбачена давність виконання постанови судді про накладене стягнення, яка вже прийнята відповідним органом до виконання, що, своєю чергою, необґрунтовано обмежує права, свободи і законні інтереси осіб, які притягнуті до адміністративної відповідальності та взагалі нівелює завдання КУпАП та засади судочинства, які закріплені у ст. 1, 7, 39, 245, 246, 268, 298, 300, 303, 305 і 326 КУпАП; розділ I ЗУ «Про судоустрій і статус суддів»; ст. 3, 24, 55, 124, 129, 129-1 Конституції України.

Таким чином, законодавець залишив поза сферою свого регулювання питання щодо строків виконання постанови про накладення адміністративного стягнення у виді адміністративного арешту, залишивши цим самим за відповідними органами (посадовими особами), уповноваженими забезпечувати виконання таких рішень, право на власний розсуд визначати ці строки.

Фактична «безстроковість» виконання таких постанов суперечить принципу правової визначеності, що є складовою принципу верховенства права і широко застосовується Європейським судом з прав людини (далі ЄСПЛ) при оцінці порушень державами-членами Конвенції, а «необмежений строк виконання» своєчасно надісланої постанови суперечить принципу 4 Рекомендації № R (91) 1 Комітету міністрів Ради Європи державам-членам стосовно адміністративних санкцій, згідно якого, якщо адміністративний орган влади розпочав адміністративне провадження із застосування санкції, він зобов`язаний діяти залежно від обставин справи з розумною швидкістю.

Припинення виконання постанови про накладення адміністративного стягнення у межах КУпАП можливе лише за наявності обставин, зазначених у п. 5 (видання акту амністії, якщо він усуває застосування адміністративного стягнення), 6 (скасування акту, який встановлює адміністративну відповідальність) і 9 (смерть особи, щодо якої було розпочато провадження в справі) ст. 247 цього Кодексу, при наявності яких орган (посадова особа), який виніс постанову про накладення адміністративного стягнення, припиняє її виконання (ст. 302).

Однак вказана норма має іншу правову природу і не кореспондується зі строками виконання постанов про накладення стягнення у виді адміністративного арешту, а тому у даному конкретному випадку застосована бути не може.

КСУ в своєму рішенні від 29.06.2010 у справі № 17-рп/2010 за конституційним поданням Уповноваженого ВРУ з прав людини зазначив, що «одним із елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлених такими обмеженнями» (абз. 3 п.п. 3.1 п. 3), а у рішенні від 22.09.2005 № 5 рп/2005 той же Суд вказав, що «із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі» (абз. 2 п.п. 5.4 п. 5).

Цей висновок об`єктивно узгоджується і з судовою практикою ЄСПЛ, який неодноразово у своїх рішеннях вказував, що коли йдеться про позбавлення свободи, надзвичайно важливою умовою є забезпечення загального принципу юридичної визначеності (рішення від 28.03.2000 у справі «Барановський проти Польщі» (Baranowski v. Poland), заява № 28358/95). ЄСПЛ нагадує, що «національне законодавство має з достатньою чіткістю визначати межі та спосіб здійснення відповідного дискреційного права, наданого органам влади, щоб забезпечувати громадянам той мінімальний рівень захисту, на який вони мають право згідно з принципом верховенства права в демократичному суспільстві» (рішення від 15.11.1996 у справі «Доменічіні проти Італії» (Domenichini v. Italy), п. 33, Reports 1996-V), а у справі «Солдатенко проти України» (Soldatenko v. Ukraine), заява № 2440/07) зазначив, «встановлюючи, що будь-яке позбавлення свободи має здійснюватися «відповідно до процедури, встановленої законом», п. 1 ст. 5 не просто відсилає до національного закону... він також стосується «якості закону», вимагаючи від закону відповідності принципові верховенства права... При цьому «якість закону» означає, що у випадку, коли національний закон передбачає можливість позбавлення свободи, такий закон має бути достатньо доступним, чітко сформульованим і передбачуваним у своєму застосуванні для того, щоб виключити будь-який ризик свавілля» (п. 111, рішення від 23.10.2008).

У справі «Стіл та інші проти Сполученого Королівства» (Steel and Others v. the United Kingdom), рішення від 23.09.1998 (п. 54), Суд наголосив, що «Конвенція вимагає, щоб усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, якщо виникне потреба з належною порадою, передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, які може спричинити певна дія. Вислови «законний» та «згідно з процедурою, встановленою законом», зумовлюють повне дотримання основних процесуальних норм внутрішньодержавного права».

В інших рішеннях ЄСПЛ також неодноразово звертав увагу на недосконалість чинного законодавства України і необхідність дотримуватися принципу правової визначеності, зокрема у п. 53 рішення від 06.11.2008 у справі «Єлоєв проти України» (Yeloyev v. Ukraine), заява № 17283/02); у п. 19 рішення від 18.12.2008 у справі «Новік проти України» (Novik v. Ukraine), заява № 48068/06).

Крім того, КСУ у п. 3.4 і 3.6 свого рішення від 11.10.2011 (справа № 10-рп/2011), аналізуючи положення міжнародних актів, наголосив, що «не вбачається різниці між кримінальними та адміністративними протиправними діяннями, оскільки вони охоплюються загальним поняттям «правопорушення», а відмінність адміністративного правопорушення від злочину полягає, насамперед, у тому, що воно є менш суспільно небезпечним». У цьому рішенні Суд поширив певні гарантії кримінального процесу і на процес притягнення особи до адміністративної відповідальності.

Таким чином, виходячи із системного аналізу вказаного законодавства України, правової позиції ЄСПЛ, який за певних умов поширює стандарти Конвенції для кримінального провадження на справи про адміністративні правопорушення (рішення від 30.01.2015 у справі «Швидка проти України» (Shvydka v. Ukraine), заява № 17888/12; рішення від 09.06.2011 у справі «Лучанінова проти України» (Luchaninova v. Ukraine), заява № 16347/02); рішення від 15.05.2008 у справі «Надточій проти України» (Nadtochiy v. Ukraine), заява № 7460/03), враховуючи принцип правової визначеності, який є невід`ємною, органічною складовою принципу верховенства права (ст. 3 Основного Закону) та який знайшов своє закріплення у судовій практиці КСУ, ВСУ, ВС і прецедентних рішеннях ЄСПЛ, суд доходить переконання, що справа про адміністративне правопорушення щодо накладення на ОСОБА_1 стягнення у виді арешту, для цілей ст. 6 Конвенції, належить до справ із обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення. Відтак, на цю категорію справ поширюється гарантії ст. 6 Конвенції, що у свою чергу надає можливість застосувати аналогію закону при розгляді питання щодо звільнення особи від відбування адміністративного стягнення у вигляді адміністративного арешту, тобто застосувати у межах своєї компетенції до КУпАП іншої норми закону, зокрема Кримінального кодексу України (далі КК України), яка регламентує подібні відносини, заповнивши тим самим прогалину у законодавстві України про адміністративні правопорушення.

Такою нормою у КК є ст. 80, яка розташована у розділі ХІІ «Звільнення від покарання та його відбування» і регламентує звільнення від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку.

Згідно з ч. 1 цієї статті особа звільняється від відбування покарання, якщо з дня набрання чинності обвинувальним вироком його не було виконано в такі строки: 1) 2 роки у разі засудження до покарання менш суворого, ніж обмеження волі; 2) 3 роки у разі засудження до покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі за злочин невеликої тяжкості; 3) 5 років у разі засудження до покарання у виді позбавлення волі за злочин середньої тяжкості, а також при засудженні до позбавлення волі на строк не більше 5 років за тяжкий злочин; 4) 10 років у разі засудження до покарання у виді позбавлення волі на строк понад 5 років за тяжкий злочин, а також при засудженні до позбавлення волі на строк не більше 10 років за особливо тяжкий злочин; 5) 15 років у разі засудження до покарання у виді позбавлення волі на строк більше 10 років за особливо тяжкий злочин. Перебіг давності зупиняється, якщо засуджений ухиляється від відбування покарання, і відновлюється з дня з`явлення засудженого для відбування покарання або з дня його затримання. У цьому разі строки давності, передбачені п. 1-3 ч. 1 цієї статті, подвоюються. Перебіг давності переривається, якщо до закінчення строків, зазначених у ч. 1 та 3 цієї статті, засуджений вчинить новий середньої тяжкості, тяжкий або особливо тяжкий злочин. Обчислення давності в цьому випадку починається з дня вчинення нового злочину (ч. 3 і 4 ст. 80 КК).

Україна є соціальною, правовою державою; людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (ст. 1, 3 Основного Закону). В Україні визнається і діє принцип верховенства права; Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України та повинні відповідати їй; норми Конституції України є нормами прямої дії (ст. 8 Основного Закону).

КСУ у рішенні від 02.11.2004 № 15-рп/2004 зауважив, що «верховенство права» це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню. У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом, відповідності злочину і покарання, цілях законодавця і засобах, що обираються для їх досягнення» (абз. 2, 3, 4 п.п. 4.1 п. 4 мотивувальної частини).

Враховуючи наведене, суд вважає, що відповідно до принципу верховенства права давність виконання постанови судді про накладення стягнення у виді адміністративного арешту в адміністративному праві не може тривати довше, ніж давність виконання обвинувального вироку суду у кримінальному праві, у якому особа звільняється від відбування покарання, якщо з дня набрання чинності обвинувальним вироком його не було виконано: 2 роки у разі засудження до покарання менш суворого, ніж обмеження волі; 3 роки у разі засудження до покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі за злочин невеликої тяжкості.

Згідно з ч. 1 ст. 80 КК України особа звільняється від відбування покарання, якщо з дня набрання чинності обвинувальним вироком його не було виконано в такі строки: 1) 2 роки у разі засудження до покарання менш суворого, ніж обмеження волі; 2) 3 роки у разі засудження до покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі за злочин невеликої тяжкості; 3) 5 років у разі засудження до покарання у виді позбавлення волі за злочин середньої тяжкості, а також при засудженні до позбавлення волі на строк не більше 5 років за тяжкий злочин; 4) 10 років у разі засудження до покарання у виді позбавлення волі на строк понад 5 років за тяжкий злочин, а також при засудженні до позбавлення волі на строк не більше 10 років за особливо тяжкий злочин; 5) 15 років у разі засудження до покарання у виді позбавлення волі на строк більше 10 років за особливо тяжкий злочин.

Перебіг давності зупиняється, якщо засуджений ухиляється від відбування покарання, і відновлюється з дня з`явлення засудженого для відбування покарання або з дня його затримання.

У цьому разі строки давності, передбачені п. 1-3 ч. 1 цієї статті, подвоюються.

Перебіг давності переривається, якщо до закінчення строків, зазначених у ч. 1 та 3 цієї статті, засуджений вчинить новий середньої тяжкості, тяжкий або особливо тяжкий злочин. Обчислення давності в цьому випадку починається з дня вчинення нового злочину (ч. 3 і 4 ст. 80 КК).

Як встановлено з матеріалів особової справи № 7/2019 щодо ОСОБА_1 , постанову суду про притягнення до адміністративної відповідальності від 07.05.2019 року, вчасно було звернуто до виконання 29.05.2019 року, після проходження строкової військової служби 24.11.2020 року прибув за викликом до Київського районного відділу філії Державної установи «Центр пробації» в Харківській області і був ознайомлений з порядком та умовами відбуття адміністративного стягнення у вигляді суспільно корисних робіт строком 120 годин, де йому під особистий підпис було видане направлення до КП «Благоустрій» м. Харків для відпрацювання адміністративного стягнення.

Таким чином з 24.11.2020 року перебіг давності перервано.

Крім того матеріали особової справи № 7/2019 щодо ОСОБА_1 не містять відомості чи було з 24.11.2020 року його притягнуто до адміністративної відповідальності за іншими статтями КУПАП, що не надає суду можливості визначити перебіг строку давності виконання постанови суду про притягнення до адміністративної відповідальності від 07.05.2019.

Також статтею 325-4 КУпАП передбачені наслідки ухилення особи від відбування суспільно корисних робіт, де зазначено, що у разі ухилення особи від відбування адміністративного стягнення у виді суспільно корисних робіт вона підлягає притягненню до адміністративної відповідальності. У разі злісного ухилення особи від відбування адміністративного стягнення у виді суспільно корисних робіт вона підлягає притягненню до кримінальної відповідальності в порядку, встановленому законом.

Враховуючи викладені обставини, у задоволенні подання слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 245, 304 КУпАП,

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні подання Київського районного відділу філії Державної установи «Центр пробації» в Харківській області Бабай М. про вирішення питання про давність виконання судового рішення - постанови Київського районного суду м. Харкова від 07.05.2019, згідно якої ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 183-1 КУпАП - відмовити.

Матеріали особової справи № 7/2019 повернути до Київського районного відділу філії Державної установи «Центр пробації» в Харківській області.

Постанова оскарженню не підлягає.

Суддя Т.В.Юрлагіна