Номер провадження: 33/813/1725/23
Номер справи місцевого суду: 522/4536/23
Головуючий у першій інстанції Федчишена Т. Ю.
Доповідач Котелевський Р. І.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.10.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі судді судової палати з розгляду кримінальних справ Котелевського Р.І.,

за участю:

секретаря судових засідань Тьосової Я.В.,

захисника (дистанційно «EasyCon») ОСОБА_1 ,

розглянувши апеляційну скаргу захисника Добринь Я.О. на постанову судді Приморського районного суду м. Одеси від 04.08.2023 року, якою

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

визнаний винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП,

встановив:

Оскарженою постановою ОСОБА_2 визнаний винуватим у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, та на нього накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 17000 (сімнадцять тисяч) грн, з позбавленням права керування транспортними засобами, строком на 1 (один) рік, а також стягнуто судовий збір у розмірі 536, 80 грн.

Згідно з оскарженою постановою, 26.02.2023 року, о 14 год. 45 хв., на автодорозі «М-14 Одеса-Мелітополь-Новоазовськ», 185 км, ОСОБА_2 керував транспортним засобом «Opel Vectra» номерний знак НОМЕР_1 , з явними ознаками алкогольного сп`яніння, а саме: тремтіння пальців рук, запах алкоголю з порожнини рота, порушення мови. Від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного сп`яніння відмовився, чим порушив вимоги п.2.5 ПДР, за що передбачена відповідальність за ч.1 ст.130 КУпАП.

Не погоджуючись з вказаною постановою захисник подав апеляційну скаргу, в якій посилається на її незаконність та необґрунтованість, стверджує про неповноту судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить скасувати постанову та ухвалити нову, якою провадження по справі закрити на підставі

п.1 ч.1 ст.247 КУпАП, у зв`язку із відсутністю події та складу адміністративного правопорушення.

Апелянт вказує, що при винесенні оскарженої постанови суддя дійшов необґрунтованого висновку про скоєння ОСОБА_2 адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, не здійснив повного та всебічного дослідження обставин справи, не дав об`єктивної оцінки доказам, не врахував зокрема того факту, що працівники поліції отримавши відмову ОСОБА_2 від проходження медичного огляду для визначення стану сп`яніння, не роз`яснили останньому наслідки такої відмови.

Крім того, в апеляційній скарзі захисник просить поновити строк на апеляційне оскарження постанови, посилаючись на те, що вперше апеляційну скаргу було подано вчасно, однак постановою Одеського апеляційного суду від 31.08.2023 року скарга була повернута, що стало підставою для повторного звернення з апеляційною скаргою та клопотанням про поновлення строку.

Апеляційний розгляд проведено без участі ОСОБА_2 , однак за участю його захисника Добринь Я.О., який не заперечував проти здійснення розгляду за відсутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності.

Заслухавши пояснення захисника, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити; вивчивши матеріали адміністративної справи та долучені до справи докази; апеляційний суд дійшов висновку про таке.

Що стосується доводів про поновлення строку на апеляційне оскарження, судом встановлено наступне.

Згідно положень ст. 294 КУпАП постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена протягом десяти днів з дня її винесення. Апеляційна скарга, подана після закінчення цього строку, повертається апеляційним судом особі, яка її подала, якщо вона не заявляє клопотання про поновлення цього строку, або якщо відмовлено у його поновленні.

Як вбачається з матеріалів судової справи, вперше апеляційна скарга подана захисником 13.08.2023 року, однак повернута постановою Одеського апеляційного суду від 31.08.2023 року, у зв`язку з не долученням апелянтом до скарги витягу з договору про надання правової допомоги.

Повторно апеляційна скарга подана 04.09.2023 року засобами електронної пошти через канцелярію Приморського районного суду м. Одеси, про що свідчить штамп вхідної кореспонденції суду №74190/23.

Враховуючи наведені обставини, з метою забезпечення особі, яка притягається до адміністративної відповідальності, права на доступ до правосуддя, суд вважає за необхідне поновити захиснику строк на апеляційне оскарження.

Що стосується доводів про незаконність оскарженої постанови апеляційним судом встановлено таке.

Відповідно до положень ст. 1 КУпАП, завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.

Згідно положень ст. 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.

Відповідно до вимог ст. 245 КУпАП, завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Відповідно до вимог ст. 280 КУпАП, суд, при розгляді справи про адміністративне правопорушення, крім іншого, зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року №14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» передбачено, що при розгляді справ зазначеної категорії необхідно з`ясовувати всі обставини, перелічені у ст.ст. 247, 280 КУпАП. Зміст постанови судді має відповідати вимогам, передбаченим ст.ст. 283, 284 КУпАП. У постанові, зокрема, потрібно навести докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення, та зазначити мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів.

Відповідно до вимог ч.1 ст.251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Відповідно до ч. 7 ст. 294 КУпАП, апеляційний суд переглядає справу в межах доводів апеляційної скарги.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи про адміністративне правопорушення, апеляційний суд приходить до висновку, що постанова суду першої інстанції щодо визнання ОСОБА_3 винуватим у скоєні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, є законною та обґрунтованою.

Так, згідно з протоколом серії ААД № 044087, 26.02.2023 року, о 14 год. 45 хв., на автодорозі «М-14 Одеса-Мелітополь-Новоазовськ», 185 км, ОСОБА_2 керував транспортним засобом «Opel Vectra» номерний знак НОМЕР_1 , з явними ознаками алкогольного сп`яніння, а саме: тремтіння пальців рук, запах алкоголю з порожнини рота, порушення мови. Від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного сп`яніння відмовився, за що передбачена відповідальність ч.1 ст. 130 КУпАП (а.с.1).

Факт вчинення ОСОБА_2 адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, підтверджується відеозаписом обставин події, на якому зафіксована хронологія подій, які відбувались 26.02.2023 року.

Зокрема на відеозапису зафіксовані: зупинка транспортного засобу під керуванням ОСОБА_2 ; запитання працівників патрульної поліції щодо напрямку руху особи та відповідь ОСОБА_2 про прямування до розташування військової частини після проходження лікування в шпиталі м. Миколаєва; перевірка працівниками поліції транспортного засобу та документів ОСОБА_2 ; пропозиція поліцейськими пройти ОСОБА_2 огляд на стан алкогольного сп`яніння, оскільки у правоохоронців виникла підозра в тому, що він перебуває в стані алкогольного сп`яніння; відмова ОСОБА_2 від огляду на стан алкогольного сп`яніння, як на місці зупинки, так і в медичному закладі; відсутність заперечень з боку ОСОБА_2 на повідомлення працівників поліції про складення протоколу за ч.1 ст.130 КУпАП за фактом відмови від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння та добровільне підписання протоколу без застережень.

За наведених обставин, доводи сторони захисту щодо недотримання працівниками поліції вимог закону щодо складання матеріалів справи про адміністративне правопорушення, апеляційний суд визнає необґрунтованими.

Апеляційний суд вважає, що зібрані у справі докази в їх сукупності відповідають критерію належності, допустимості та достатності для висновку про наявність в діях ОСОБА_2 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП за кваліфікуючою ознакою відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного сп`яніння.

Стосовно доводів сторони захисту щодо недотримання працівниками поліції положень ст.265-1, ст.266 КУпАП, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_2 не був відсторонений від керування транспортним засобом та в останнього не було вилучено водійське посвідчення, що підтверджується відеозаписом з нагрудних камер працівників патрульної поліції, які долучені до протоколу про адміністративне правопорушення.

Водночас згідно положень ч.1 ст.265-1 КУпАП, у разі наявності підстав вважати, що водієм вчинено порушення, за яке відповідно до цього Кодексу може бути накладено адміністративне стягнення у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами, поліцейський тимчасово вилучає посвідчення водія до набрання законної сили постановою у справі про адміністративне правопорушення, але не більше ніж на три місяці з моменту такого вилучення, і видає тимчасовий дозвіл на право керування транспортними засобами. Про тимчасове вилучення посвідчення водія робиться запис у протоколі про адміністративне правопорушення.

Положеннями ч.1 ст. 266 КУпАП регламентовано, що з метою усунення небезпеки, що виникає при знаходженні за кермом водія (судноводія) щодо якого є підстави вважати, що він перебуває у стані сп`яніння, законодавством передбачена можливість відсторонення зазначених осіб від керування транспортними засобами або суднами. Відсторонення водіїв від керування транспортним засобом полягає у примусовому припиненні руху, звільнення транспортного засобу від особи, що їм керує, затримання посвідчення водія і здачі у разі необхідності транспортного засобу на платну стоянку або до відповідного органу, передача управління транспортного засобу іншій особі, яка має посвідчення водія.

З урахуванням змісту відеозаписів події та суті наведених положень закону, апеляційний суд наголошує, що у разі наявності у поліцейських реальних підстав вважати, що ОСОБА_2 на момент зупинки перебував у стані алкогольного сп`яніння, що підтверджувалось наявністю відповідних ознак сп`яніння, які були встановлені поліцейськими та зазначені в протоколі про адміністративне правопорушення, працівники поліції мали обов`язок відсторонити ОСОБА_2 від керування транспортним засобом та передати керування іншому тверезому водію, а також вилучити документи на право керування транспортним засобом та відповідно надати тимчасове посвідчення.

Разом з цим, як вбачається з матеріалів справи, працівниками патрульної поліції не було в повній мірі виконано вимог ст.ст. 265-1, 266 КУпАП, оскільки ОСОБА_2 не був відсторонений від керування, що на думку суду свідчить на користь слушності доводів сторони захисту стосовно того, що ОСОБА_2 в дійсності не перебував в стані алкогольного сп`яніння.

Водночас з огляду на те, що сама по собі відмова від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння утворює склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, апеляційний суд не вбачає законних підстав для скасування постанови місцевого суду та закриття провадження по справі на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП.

Однак, оцінивши сукупність встановлених під час апеляційного розгляду обставин справи, вислухавши пояснення захисника та дослідивши надані ним документи щодо особи ОСОБА_2 , апеляційний суд вважає, що при обранні виду і розміру адміністративного стягнення відносно ОСОБА_2 , суд першої інстанції не врахував обставин справи та даних про особу правопорушника, які могли суттєво вплинути на прийняття рішення в частині застосування виду адміністративного стягнення.

Відповідно до вимог ст.ст. 23, 33 КУпАП адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобігання вчиненню нових правопорушень.

Стягнення за адміністративне правопорушення накладається у межах, установлених цим Кодексом та іншими законами України. При накладенні стягнення враховуються характер вчиненого правопорушення, особа порушника ступінь його вини майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність.

Адміністративні стягнення має на меті покарання порушника, запобігання скоєнню нових правопорушень.

Однак на переконання апеляційного суду, покарання правопорушника не є самоціллю, а виступає необхідним засобом виховання правопорушника і запобігання правопорушенням в майбутньому.

У статті 17 Закону України від 23.02.2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що «При розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права».

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) поширює стандарти, які встановлює Конвенція для кримінального провадження, на провадження у справах про адміністративні правопорушення (справа «Надточий проти України від 15 травня 2008 року»). ЄСПЛ зазначив, що український уряд визнав кримінально-правовий характер Кодексу України про адміністративні правопорушення.

ЄСПЛ у рішенні по справі «Шмауцер (Schmautzer) проти Австрії» від 23.10.1995 року зазначив, що дорожньо-транспортні правопорушення, за які може бути накладено стягнення у виді штрафу чи обмеження у користуванні водійськими правами, підпадають під визначення «кримінального обвинувачення». Позбавлення прав на управління транспортним засобом також розглядається Європейським Судом кримінально-правовою санкцією, оскільки «право керувати автомобілем є дуже корисним в щоденному житті і для здійснення діяльності» (рішення у справі «Маліге проти Франції» від 23 вересня 1998 року).

У справі «Скоппола проти Італії» від 17.09.2009 року (заява №10249/03) ЄСПЛ зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

У справі «Ізмайлов проти Росії» (п.38 рішення від 16 жовтня 2008 року), ЄСПЛ вказав, що при призначенні покарання «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи»». Також, як у справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 9 червня 2005 року), так і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) ЄСПЛ зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значним, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу законності і воно не було свавільним».

Частина 2 ст. 61 Конституції України передбачає, що юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

Враховуючи вище наведене та вирішуючи питання щодо справедливості та пропорційності застосування до ОСОБА_2 адміністративного стягнення у виді позбавлення права керування транспортними засобами в даній справі, апеляційний суд зазначає наступне.

Суд враховує, що санкція ч.1 ст.130 КУпАП не передбачає застосування альтернативного стягнення, оскільки вказана норма закону передбачає одночасне накладення штрафу та позбавленням водія права керування транспортними засобами.

Разом з тим, апеляційний суд вважає, що позбавлення ОСОБА_2 права керування транспортними засобами, з урахуванням конкретних обставин справи та особи правопорушника, який відповідно до долучених до справи документів є військовослужбовцем та перебуває на посаді водія, слід вважати не в повній мірі відповідаючим інтересам держави, оскільки таке стягнення, незважаючи на те, що воно передбачено санкцією статті закону, є надмірним та не відповідає принципу розумності, а його застосування не слугуватиме досягненню мети забезпечення справедливого балансу між інтересами суспільства та особи, яка на теперішній час перебуває на військовій службі та боронить державу. Також суд враховує відсутність шкідливих наслідків правопорушення.

Апеляційний суд вважає, що вказані обставини, в своїй сукупності, дають суду підстави дійти висновку про те, що виконання ОСОБА_2 функцій водія на службі в ЗСУ, вочевидь буде більш раціональним та кориснішим для виконання завдань сил оборони.

В даному випадку, на думку апеляційного суду, накладення на ОСОБА_2 адміністративного стягнення у виді штрафу, є достатнім для критичного усвідомлення останнім протиправності свого вчинку, а саме відмови від вимоги правоохоронців пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння навіть з урахуванням обставин справи, зокрема алгоритму дій правоохоронців про що зазначено вище, а також в достатній мірі слугуватиме вихованню ОСОБА_2 та запобігатиме вчиненню ним нових, в тому числі аналогічних правопорушень у сфері дорожнього руху.

З урахуванням наведених обставин суд вважає, що апеляційна скарга сторони захисту підлягає частковому задоволенню, а оскаржена постанова суду першої інстанції підлягає зміні в частині застосування адміністративного стягнення.

Керуючись ст. 294 КУпАП, апеляційний суд,

постановив:

Поновити захиснику Добринь Я.О., який діє в інтересах особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_2 строк на апеляційне оскарження постанови Приморського районного суду м. Одеси від 04.08.2023 року.

Апеляційну скаргу захисника Добринь Я.О. задовольнити частково.

Постанову Приморського районного суду м. Одеси від 04.08.2023 року, якою ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнаний винуватим за ч.1 ст.130 Кодексу України про адміністративні правопорушення змінити.

Викласти абзац перший резолютивної частини постанови в наступній редакції:

« ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винуватим у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП та накласти на нього адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 1000 (однієї) тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян у сумі 17000 (сімнадцять тисяч) гривень в дохід держави».

В іншій частині постанову суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова набирає законної сили негайно після її винесення й оскарженню не підлягає.

Суддя

Одеського апеляційного суду Р.І. Котелевський