Провадження № 3/734/389/23 Справа № 734/286/23
ПОСТАНОВА

іменем України

12 квітня 2023 року смт. Козелець

Козелецький районний суд Чернігівської області під головуванням судді Бараненка С.М. розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в смт. Козелець справу про притягнення до адміністративної відповідальності:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, проживаючого: АДРЕСА_1 , за ч. 1 ст. 130 КУпАП, -

в с т а н о в и в:

Згідно протоколу про адміністративне правопорушення серії ААД №065209 від 21.01.2023 року, 21.01.2023 року о 19 год. 17 хв. в с. Лутава, вул. Центральна, 68, Чернігівський район, гр. ОСОБА_1 керував автомобілем марки Audi A4, д.н.з. НОМЕР_1 , з явними ознаками алкогольного сп`яніння, запах алкоголю з порожнини рота, нестійка хода та нечітка мова. Від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння на місці зупинки та в медичному закладі відмовився під відеофіксацію.

Особа, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 та його захисник Лущик О.М. в судове засідання не з`явилися до суду надійшло письмове клопотання про розгляд справи без їх участі та клопотання в якому захисник просила провадження по справі закрити за відсутності в діях особи, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, пояснення свідків, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ч. 2 ст. 7 КУпАП провадження у справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Згідно ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна чи необережна) дія чи бездіяльність, яке посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку за законом передбачено адміністративну відповідальність. Це, - насамперед дія або бездіяльність, що за наявності певних ознак розглядається законом як порушення встановлених правил поведінки громадян у певних сферах громадського життя.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч. 2 ст. 251 КУпАП - обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 252 КУпАП, орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Згідно п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» №9 від 01.11.1996 року, докази повинні визнаватися здобутими незаконним шляхом, тоді, коли їх збирання й закріплення здійснено з порушенням гарантованих Конституцією України прав людини, встановленого кримінально - процесуального законодавства або не уповноваженою на те особою, або за допомогою дій, не передбачених процесуальними нормами.

Так, в протоколі про адміністративне правопорушення серії ААД № 065209, який складено 21.01.2023 року о 19 годині 30 хвилин інспектором СРПП ВП №1 ЧРУП ГУНП в Чернігівській області старшим лейтенантом поліції Гавером Вадимом Анатолійовичем, у графі «до протоколу додаються» зазначено: довідка, розписка, відео на диску та інші матеріали справи, у графі «пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, по суті правопорушення» вказано - відмовився, у графі «підпис особи, яка притягається до адміністративної відповідальності» зазначено відмовився, у графі «належність автомобіля» зазначено - ОСОБА_2 .

Особа, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 по суті адміністративного порушення у судовому засіданні пояснив, що 21 січня 2023 року він разом з власником автомобіля ОСОБА_2 , на його ж автомобілі у вечірній час поїхали до села Лутава, до кума ОСОБА_3 , там займалися справами - ремонтували автомобіль, спиртних напоїв не вживали, коли вже вирішили ремонт, тому в темну пору доби, вийшли сіли в автомобіль та поїхали по вулиці, де їх зупинили працівники поліції. Він за кермом не їхав, їхав ОСОБА_4 . В момент зупинки їхнього авто, також їхав ще один автомобіль, якого також зупинили. В подальшому він підійшов до працівників поліції та запитав в чому причина зупинки, в нього попросили назвати прізвище, та перевірити його особу, про що він повідомив. На запитання хто керував автомобілем він пояснив, що водій в автомобілі. В подальшому йому почали пропонувати пройти огляд на стан сп`яніння, оскільки працівники поліції вважали, що він був за кермом, однак він не погодився проходити такого огляду, оскільки автомобілем не керував. З водієм автомобіля також спілкувались працівники поліції, однак відносно нього, не складали ніяких протоколів. Оскільки за кермом автомобіля він не перебував, не керував ним і тому огляд відмовився проходити.

Свідок ОСОБА_2 (власник автомобіля) в судовому засіданні пояснив, що 21 січня 2023 року, у після обідній час, його попросив друг з яким разом проходять військову службу - ОСОБА_5 відвезти його до кума, щоб ремонтувати авто в село Лутава, на що він погодився, оскільки у нього був вільний час. Вирішивши справи у ОСОБА_6 , вийшли та поїхали в напрямку до дому. Він сів за кермо, а ОСОБА_7 біля нього. Їдучи по дорозі в селі Лутава, за ними їхав якийсь автомобіль, на зустріч виїхав автомобіль поліцейських, які подали сигнал про зупинку і він зупинив автомобіль, бо не знав кого вони зупиняють його автомобіль чи той інший. Підійшли працівники поліції до водія другого автомобіля і до нього, він надав документи для огляду, коли з ним спілкувались і коли підійшов працівник поліції, то він сидів на місці водія. В його присутності за весь час ОСОБА_7 спиртних напоїв не вживав, за кермо його автомобіля не сідав. ОСОБА_7 окремо від нього, недалеко від автомобіля розмовляв з поліцейськими, про що він достовірно не знає. В подальшому він дізнався, що складали протокол. Стверджує, що за кермом власного автомобіля керував він, а не ОСОБА_7 . Від двору кума ОСОБА_7 до зупинки авто працівниками поліції вони проїхали невелику відстань, десь метрів 500.

Свідок ОСОБА_3 в судовому засіданні пояснив, що 21 січня 2023 року він був вдома за місцем проживання, село ОСОБА_8 та до нього приїхали кум ОСОБА_9 , вони військовослужбовці та його товариш ОСОБА_10 , приїхали на автомобілі ОСОБА_11 , попросив кума ОСОБА_7 допомогти поремонтувати авто. Покрутили карбюратор і вже в темну пору доби вони поїхали на ауді, за кермо авто сів хлопець ОСОБА_4 , він так зрозумів це його авто, а біля нього на пасажирське сидіння ОСОБА_7 . Десь через півгодини йому зателефонував кум ОСОБА_7 , і сказав, що їх зупинили працівники поліції та складали документи. Зі слів ОСОБА_6 місце, де зупинили автомобіль працівники поліції метрів за 500 від його будинку.

Відповідно до вимог ст. 251 КУпАП доказами є будь-які фактичні данні, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення та винність даної особи в його вчиненні та інші обставини що мають значення для вирішення справи. І ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності та іншими доказами, свідченнями та документами, які також повинні бути відносними і допустимими.

Отже, притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за наявності факту адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами.

З огляду на викладене, наявні в матеріалах справи докази не можуть бути визнані належними доказами на підтвердження вини особи у вчиненні адміністративного правопорушення.

В рішенні «Коробов проти України» від 21.07.2011 ЄСПЛ висловив позицію, що суд має право обґрунтувати свої висновки лише доказами, що випливають зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту. Тобто таких, які не залишають місце сумнівам, оскільки наявність останніх не узгоджуються зі стандартом доведення «поза розумним сумнівом».

Відповідно до статті 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Така ж позиція встановлена і в Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), яка є джерелом права в Україні кожному гарантовано право на справедливий суд.

За своєю структурою стаття 6 Конвенції в частині першій встановлює загальні гарантії щодо справедливого судового розгляду при вирішені спору, пов`язаного з правами та обов`язками цивільного характеру, а також при визначенні обґрунтованості будь-якого висунутого особі кримінального обвинувачення, частина друга та третя статті 6 закріплюють гарантії особам при обвинувачені при вчиненні кримінального правопорушення.

Рішенням Конституційного суду України від 22.12.2010 року №23-рп/2010, встановлено, що фактичні дані або будь-які інші докази, одержані в незаконний спосіб, а саме: з порушенням конституційних прав і свобод людини і громадянина; з порушенням встановлених законом порядку, засобів, джерел отримання фактичних даних; не уповноваженою на те особою, тощо є неналежними доказами.

Практика Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду» є джерелом національного права. Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях, зокрема, по справам «Кобець проти України» від 14.02.2008, «Берктай проти Туреччини» від 08.02.2001, «Леванте проти Латвії» від 07.11.2002 неодноразово вказує, що оцінюючи докази, суд застосовує принцип доведення «за відсутності розумних підстав для сумніву», що може бути результатом цілої низки ознак або достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою неспростовних презумпцій. Тобто усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Разом з тим, Європейський Суд з прав людини у рішенні «Шмауцер (Schmautzer) проти Австрії» від 23 жовтня 1995 року зазначив, що дорожньо-транспортні правопорушення, за які може бути накладено стягнення у виді штрафу чи обмеження у користуванні водійськими правами, підпадають під визначення «кримінального обвинувачення». Позбавлення прав на управління транспортним засобом також розглядається Європейським Судом кримінально- правовою санкцією, оскільки «право керувати автомобілем є дуже корисним в щоденному житті і для здійснення діяльності» (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Маліге проти Франції» від 23 вересня 1998).

Згідно «критеріїв Енгеля», сформованих Європейським судом з прав людини у справі «Енгель та інші проти Нідерландів» (1976 рік), критеріями для визначення поняття «кримінальне обвинувачення» є: критерій національного права (чи підпадає певне протиправне діяння під ознаки злочину згідно з національними нормами); критерій кола адресатів (якщо відповідальність поширюється на невизначене коло осіб, то правопорушення підлягає кваліфікації як кримінальне); критерій мети та тяжкості наслідків (у випадку, якщо у санкції наявний саме елемент покарання, а передбачені санкції є достатньо суворими, скоєне правопорушення розглядається за природою кримінального злочину),

Таким чином ч. 1 ст. 130 КУпАП, відповідальність за якою поширюється на невизначене коло осіб та передбачає накладення штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік, за своєю суттю є кримінальним порушенням/обвинуваченням.

При цьому кваліфікація порушення/обвинувачення як «кримінального» дає особі додаткові гарантії, які передбачені Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, у тому числі обов`язок довести вину особи, який передбачений ч. 2 ст, 6 Конвенції, та заборона подвійного притягнення до відповідальності за одне порушення (ст. 4 Протоколу 7 до Конвенції).

Відповідно до вимог ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно роз`яснень п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2003 року №14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» із змінами і доповненнями, внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 грудня 2008 року №18, судам при розгляді справ необхідно з`ясовувати всі обставини, перелічені у статтях 247 і 280 КУпАП.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) поширює стандарти, які встановлює Конвенція для кримінального провадження, на провадження у справах про адміністративні правопорушення. Наприклад, у справах «Лучанінова проти України» (рішення від 09 червня 2011 року, заява № 16347/02, «Малофєєва проти Росії» («Malofeyeva v. Russia», заява № 36673/04, «Карелін проти Росії» («Karelin v. Russia», заява № 926/08, рішення від 20 вересня 2016 року). При цьому Європейський суд робить висновок, що суд не має права самостійно редагувати фабулу правопорушення, відображену в протоколі, або відшукувати докази на користь обвинувачення, яка, по суті, становить виклад обвинувачення у вчиненні певного правопорушення, винуватість у скоєнні якого певною особою має доводитися в суді; суд також не має права самостійно відшукувати докази винуватості особи у вчиненні правопорушення. Адже діючи таким чином, суд неминуче перебиратиме на себе функції обвинувача, позбавляючись статусу незалежного органу правосуддя, що є порушенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Для того, щоб особа була притягнута до адміністративної відповідальності, необхідно довести наявність в її діях (бездіяльності) складу та події адміністративного правопорушення.

Стандарт доведення вини «поза розумним сумнівом» означає, що при доведенні винуватості особи не повинно залишатися жодного «розумного сумніву» в цьому, тоді як наявність такого «розумного сумніву» у винуватості особи є підставою для його виправдання.

Отже в силу принципу презумпції невинуватості, діючого при розгляді справ про адміністративні правопорушення, всі сумніви у винності особи, що притягується до адміністративної відповідальності, тлумачаться на її користь, а недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості.

За наведених вище обставин, аналізуючи докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що в діях ОСОБА_1 , відсутній склад адміністративного правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, оскільки винуватість останнього у вчиненні ним адміністративного правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП не доведена та не підтверджена належними і допустимими доказами, що унеможливлює притягнення його до адміністративної відповідальності, тому справа підлягає закриттю відповідно до п. 1 ст. 247 КУпАП, у зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

На підставі викладеного та керуючись ст. 62 Конституції України, ст. 247, 251, 252, 284 КУпАП, суд, -

п о с т а н о в и в:

Справу про притягнення до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП, - закрити, у зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

Постанова може бути оскаржена протягом 10 днів з дня її винесення і набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Апеляційна скарга подається до Чернігівського апеляційного суду через Козелецький районний суд Чернігівської області.

Суддя Козелецького районного суду

Чернігівської області С.М. Бараненко