"19" жовтня 2023 р. Справа № 363/5845/23
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2023 року м. Вишгород

Суддя Вишгородського районного суду Київської області Дьоміна О.П., розглянувши матеріали які надійшли з військової частини НОМЕР_1 Національна гвардія України відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, начальника стаціонарного вузла зв`язку військової частини НОМЕР_1 , підполковника, який фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 , щодо якого складено протокол про адміністративне правопорушення, за ч. 2 ст. 172-14 КУпАП,-

ВСТАНОВИВ:

13.10.2023 року до суду надійшов адміністративний матеріал, складений відносно ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 172-14 КУпАП.

Так, зі змісту протоколу про військове адміністративне правопорушення серії НГУ №204122 від 13.10.2023 року слідує, що 31.07.2023 року близько з 08 год. 00 хв. по 15 год. 00 хв. та 01.08.2023 року близько з 07 год. 00 хв. по 16 год. 00 хв. начальник стаціонарного вузла зв`язку підполковник ОСОБА_1 перевищів свої службові повноваження, тобто вчинив дії, які явно виходять за межі його повноважень в умовах особливого періоду під час дії воєнного стану, а саме використовував двох підлеглих йому військовослужбовців, призваних під час мобілізації, солдатів: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 для проведення ремонтних робіт у своїй службовій квартирі, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що не пов`язано з військовою службою, тобто вчинив адміністративне правопорушення за ч. 2 ст. 172-14 КУпАП.

На адресу суду від особи, яка притягається до адміністративної відповідальності - ОСОБА_1 надійшло клопотання щодо розгляду справи за його відсутності та письмові заперечення проти обставин, викладених в протоколі. Так, ОСОБА_1 просить суд закрити провадження по цій справі на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП, у зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення, що йому інкримінується. При цьому зазначає, що протокол про військове адміністративне правопорушення серії НГУ №204122 від 13.10.2023 року, складений відносно нього за ч. 2 ст. 172-14 КУпАП та додані до нього письмові докази не містять даних про те, що він, будучи військовою службовою особою, умисно вчинив зазначене правопорушення. Солдати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 діяли на добровільних засадах, заходів психічного або фізичного впливу відносно них не застосовувалося. Крім того ст. 172-14 КУпАП є банкетною, тобто норма яка лише називає або описує правопорушення, а для повного визначення його ознак відсилає до інших нормативно-правових актів, які наповнюють цю норму більш конкретним змістом для встановлення ознак, що мають значення для правильної правової кваліфікації зазначеного діяння, а відтак при складанні протоколу за цією статтею обов`язковим є посилання на спеціальні норми законодавства. В даному випадку в протоколі, складеному відносно ОСОБА_1 таке посилання відсутнє, суть правопорушення викладена формально, не конкретизовано, склад правопорушення фактично дублює зміст диспозиції ст. 172-14 КУпАП, протокол не містить обсягу службових повноважень, що фактично унеможливлює доведення факту їх перевищення. Також ОСОБА_1 вважає, що протоколи за ст. 172-14 КУпАП мають право складати лише органи Військової служби правопорядку ЗСУ, попри це, протокол складено іншою особою, при цьому жодного документу, що підтверджує повноваження такої особи на складання протоколу не додано. Докази зібрані не уповноваженою на це особою є недопустимими. Крім того, в цій ситуації відсутні суспільно небезпечні наслідки, які є обов`язковою умовою вчинення даного правопорушення. За викладених обставин ОСОБА_1 вважає, що факт вчинення ним зазначеного правопорушення недоведений. ОСОБА_1 просив суд взяти до уваги, що завжди сумлінно виконував свої службові обов`язки, проходить військову службу з 2000 року. За наслідками бойових дій, що розпочалися на сході України, починаючи з 2014 року й до тепер, приймає активну участь в укріпленні обороноздатності України, є учасником бойових дій.

Відповідно до положень ст. 268 КУпАП, адміністративне правопорушення за ст. 172-14 ч. 2 КУпАП не відноситься до правопорушень, по яким є обов`язковою присутність в судовому засіданні особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. ОСОБА_1 надіслав на адресу суду клопотання, в якому виклав свою позицію щодо обставин, зазначених в протоколі та просив розглянути справу за його відсутності. А відтак, враховуючи принцип судочинства, зазначений в практиці Європейського Суду з прав людини, яким визнано пріоритет публічного інтересу над приватним, суд вважає за необхідне провести розгляд справи за його відсутності, на підставі наявних матеріалів.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного:

Відповідно до ст. 1 КУпАП України, завданням КУпАП є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції, законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.

Статтею 7 КУпАП передбачено, що провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.

Відповідно до ст. 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний зокрема з`ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення та чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частина 2 ст. 251 КУпАП наголошує, що обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених ст. 255 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 252 КпАП України, орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

За нормою ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, який визначає людину, її права та свободи найвищою цінністю в державі, що обумовлює можливість обмеження її прав та свобод лише при неухильному дотриманні законодавства України та лише за наявності вини. Тобто особа може бути притягнута до адміністративної відповідальності лише у тому разі, якщо її вину у вчиненні правопорушення буде доведено поза розумним сумнівом, на підставі належних та допустимих доказів із дотриманням встановленої законом процедури.

Як зазначено в преамбулі Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року, з наступними змінами, цей Закон регулює відносини, що виникають у зв`язку з обов`язком держави виконати рішення ЄСПЛ у справах проти України; з необхідністю усунення причин порушення Україною Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і протоколів до неї; з впровадженням в українське судочинство та адміністративну практику європейських стандартів прав людини; зі створенням передумов для зменшення числа заяв до ЄСПЛ.

Рішення Європейського суду з прав людини є частиною національного законодавства України згідно зі ст. 14 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Принцип «поза розумним сумнівом», сформульований у п. 43 рішення Європейського суду з прав людини від 14.02.2008 року у справі «Кобець проти України». Так, у відповідності до цього рішення, доказування зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість обвинуваченого доведено поза розумним сумнівом. Виходячи з рішень ЄСПЛ - розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду всіх належних та допустимих відомостей, визнаних доказами, або з відсутності таких відомостей і є таким, який змусив би особу втриматися від прийняття рішення у питаннях, що мають для неї найбільш важливе значення.

Презумпція невинуватості - є конституційною гарантією, яка закріплена ст. 62 Конституції України.

Положеннями ч. 1 ст. 11 Загальної Декларації прав людини від 10.12.1948 року та ч. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 01.11.1950 року, ратифікованою Україною 17.07.1997 році передбачено, що кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Правова природа адміністративної відповідальності також ґрунтується на конституційних принципах та правових презумпціях.

Так, згідно п. 4.1. мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 грудня 2010 року за N23-рп/2010 у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень частини першої статті 14-1 КУпАП (справа про адміністративну відповідальність у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху) зазначено, що Конституційний Суд України дійшов висновку, що адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до адміністративної відповідальності ґрунтуються на конституційних принципах та правових презумпціях, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні. Наведені правові позиції закріплюють, що особа не вважається винною, доки її вина не буде доведена у встановленому законом порядку. Тобто, особа не повинна доказувати свою невинуватість і його поведінка вважається правомірною, доки не доведено зворотнє.

В Рекомендаціях №R (91) 1 Комітету Міністрів Ради Європи «Про адміністративні санкції» одним із принципів застосування адміністративних стягнень є встановлення обов`язку нести тягар доказування саме для адміністративних органів (принцип 7).

Європейський суд з прав людини (ЄСПЛ) в своїх рішеннях неодноразово зазначав, що санкції, які згідно національному законодавству Договірних держав не входять у сферу кримінальних покарань, можуть вважатися такими в світлі положень Конвенції. У своїх рішеннях у справах «Малофєєв проти Росії від 30 травня 2013 року», «Малиге проти Франції від 23 вересня 1998 року», «Озтюрк проти Германії» ЄСПЛ визнав адміністративні правопорушення кримінальними злочинами, які підпадають під гарантії статі 6 Конвенції. Крім того, у п. 21 свого рішення у справі «Надточий проти України» від 15 травня 2008 року ЄСПЛ зазначив, що український уряд визнав кримінально-правовий характер Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року - кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Так, ст. 9 КУпАП передбачено, що адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

При цьому, вирішуючи питання щодо винуватості та притягнення особи до адміністративної відповідальності, суд має перевірити наявність обставин, що виключають притягнення особи до відповідальності.

У справі "Barbera, Messegu and Jabardo v. Spain" від 06.12.1998 року (п. 146) Європейський суд з прав людини встановив, що принцип презумпції невинності вимагає серед іншого, щоб, виконуючи свої обов`язки, судді не починали розгляд справи з упередженої думки, що особа скоїла правопорушення, яке ставиться їй в провину; всі сумніви, щодо її винуватості повинні тлумачитися на користь цієї особи.

Стаття 172-14 ч. 1 КУпАП передбачає відповідальність за перевищення військовою службовою особою влади чи службових повноважень, тобто умисне вчинення дій, які явно виходять за межі наданих цій особі прав чи повноважень, що тягне за собою накладення штрафу від ста до однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або арешт з утриманням на гауптвахті на строк до десяти діб.

Частина 2 цієї статті встановлює відповідальність за д іяння, передбачені ч. 1 цієї статті, вчинені в умовах особливого періоду, що тягне за собою накладення штрафу від однієї до двох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або арешт з утриманням на гауптвахті на строк від десяти до п`ятнадцяти діб.

При цьому характер дій службової особи при перевищенні влади або службових повноважень виражається у тому, що службова особа вчиняє те чи інше діяння по службі, яке не входить до її компетенції. Саме у цьому полягає принципова відмінність цього правопорушення від зловживання владою або службовими повноваженнями, при якому службова особа в межах її повноважень, визначених законом, використовує їх всупереч інтересам служби.

Перевищення влади проявляється в діях службової особи, яка маючи владні повноваження стосовно підлеглих або більш широкого кола осіб, під час виконання своїх владних чи організаційно-розпорядчих функцій виходять за межі цих повноважень.

Перевищення службових повноважень це дії службової особи, яка не має владних функцій і виходить під час виконання своїх адміністративно-господарських функцій за межі своїх повноважень, або дії службової особи, яка має владні повноваження, але у конкретному випадку перевищує не їх, а інші свої повноваження, або перевищує свої владні повноваження стосовно осіб, які не входять до числа підлеглих.

Судова практика виходить з того, що як перевищення влади або службових повноважень кваліфікуються:

а) вчинення дій, які є компетенцією вищої службової особи даного відомства чи службової особи іншого відомства;

б) вчинення дій одноособово, тоді як вони могли бути здійснені лише колегіально;

в) вчинення дій, які дозволяються тільки в особливих випадках, з особливого дозволу і з особливим порядком проведення. за відсутності цих умов;

г) вчинення дій, які ніхто не має права виконувати або дозволяти.

Перевищення влади або службових повноважень утворює склад даного правопорушення лише у випадку вчинення службовою особою дій, які явно виходять за межі наданих їй законом прав і повноважень. Явний вихід службової особи за межі наданих їй повноважень слід розуміти як відкритий, очевидний, ясний для всіх, у т.ч. для винного, безсумнівний, відвертий. Для того, щоб визначити, чи мало місце перевищення службовою особою влади або службових повноважень, необхідно з`ясувати компетенцію цієї службової особи і порівняти її із вчиненими діями.

Повноваження, за межі яких виходить службова особа при їх перевищенні, повинні бути передбачені відповідним нормативно-правовим актом: законом, декретом, указом, постановою, статутом, положенням, інструкцією, правилами тощо.

При цьому норма ст. 172-14 КУпАП є бланкетною, тобто нормою, яка лише називає або описує правопорушення, а для повного визначення його ознак відсилає до інших галузей права. Конкретизований зміст бланкетної диспозиції передбачає певну деталізацію відповідних положень інших нормативно-правових актів, що наповнює норму більш конкретним змістом, для встановлення саме тих ознак, які мають значення для правової кваліфікації за відповідною статтею чи частиною статті КУпАП.

Відповідно до ст. 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Також ст. 62 Конституції України зазначає, що вина особи, яка притягається до відповідальності, має бути доведена належним чином, а не ґрунтуватися на припущеннях.

Стаття 251 КУпАП зазначає, що доказами по справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються зокрема: протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами тощо.

Відповідно до ч. 1 ст. 256 КУпАП у протоколі про адміністративне правопорушення зазначаються: дата і місце його складення, посада, прізвище, ім`я, по батькові особи, яка склала протокол; відомості про особу, яка притягається до адміністративної відповідальності (у разі її виявлення); місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення; нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане правопорушення; прізвища, адреси свідків і потерпілих, прізвище викривача (за його письмовою згодою), якщо вони є; пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності; інші відомості, необхідні для вирішення справи. Якщо правопорушенням заподіяно матеріальну шкоду, про це також зазначається в протоколі.

Таким чином, зі змісту зазначених норм закону вбачається, що особа уповноважена на складання протоколу про адміністративне правопорушення, встановивши наявність усіх складових складу адміністративного правопорушення, зобов`язана скласти протокол, в якому в обов`язковому порядку має бути зазначені суть адміністративного правопорушення, тобто, дії особи, які відповідають диспозиції ст. 172-14 КУпАПта утворюють об`єктивну сторону складу зазначеного правопорушення.

Зі змісту протоколу про адміністративне правопорушення серії НГУ №204122 від 13.10.2023 року слідує, що 31.07.2023 року близько з 08 год. 00 хв. по 15 год. 00 хв. та 01.08.2023 року близько з 07 год. 00 хв. по 16 год. 00 хв. начальник стаціонарного вузла зв`язку підполковник ОСОБА_1 перевищів свої службові повноваження, тобто вчинив дії, які явно виходять за межі його повноважень в умовах особливого періоду під час дії воєнного стану, а саме використовував двох підлеглих йому військовослужбовців, призваних під час мобілізації, солдатів: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 для проведення ремонтних робіт у своїй службовій квартирі, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що не пов`язано з військовою службою.

При цьому склад адміністративного правопорушення, що ставиться в провину ОСОБА_1 , як випливає зі змісту зазначеного протоколу, полягає у перевищенні ним своїх службових повноважень, тобто вчиненні дій, які явно виходять за межі його повноважень в умовах особливого періоду під час дії воєнного стану. В той же час протокол не містить в собі посилань на порушення ОСОБА_1 вимог конкретних нормативно-правових актівдля встановлення саме тих ознак, які мають значення для правової кваліфікації за ч. 2 ст. 172-14 КУпАП.

Таким чином, оскільки ч. 2 ст. 172-14 КУпАП є бланкетною, а в протоколі про адміністративне правопорушення відсутні посилання на інші нормативно-правові акти, вимоги яких порушено ОСОБА_1 , то в протоколі особою, уповноваженою на його складання, в порушення вимог ст. 256 КУпАП, не зазначена суть адміністративного правопорушення, тобто дії ОСОБА_1 , що відповідають диспозиції ч. 2 ст. 172-14 КУпАП. При цьому суд не має права самостійно редагувати фабулу правопорушення, відображену в протоколі.

На підставі викладеного, суд доходить висновку, що вказаний протокол про військове адміністративне правопорушення не відповідає вимогам, установленим ст. 256 КУпАП та Інструкції №1376 і не може бути належним, допустимим, достовірним доказом у цій справі.

На підтвердження винуватості ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 172-14 ч. 2 КУпАП, командиром військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України додано:

- письмові пояснення свідків ОСОБА_2 та ОСОБА_4 які посилалися на те, що 30.07.2023 року їм зателефонував ОСОБА_1 та попросив 31.07.2023 року під`їхати за його домашньою адресою: АДРЕСА_2 для того, щоб поклеїти йому на кухні шпалери. Свідки приїхали, оглянули обсяг робіт та разом з дружиною ОСОБА_1 з`їздили до магазину та придбали необхідний матеріал. 01.08.2023 року свідки знову приїхали додому до ОСОБА_1 та клеїли шпалери на кухні приблизно до 16 години вечора. За виконання цієї роботи підполковник пообіцяв їм вихідний день;

- висновок службового розслідування за фактом анонімного повідомлення щодо можливого порушення вимог антикорупційного законодавства начальником стаціонарного вузла зв`язку в/ч НОМЕР_1 Національної гвардії України підполковником ОСОБА_1 , відповідно до якого вирішено скласти на ОСОБА_1 за фактом вчинення правопорушення протокол за ч. 2 ст. 172-14 КУпАП;

- функціональні обов`язки начальника стаціонарного вузла зв`язку, затвердженими командиром в/ч НОМЕР_1 15.11.2022 року, згідно яких начальник СВЗ підпорядкований командирові частини і є прямим начальником усього особового складу СВЗ;

- витяг з послужного списку підполковника ОСОБА_1 ;

- копії витягів з наказів начальника об`єднаного вузла зв`язку Національної гвардії України від 27.06.2023 року за №140, згідно яких солдати запасу ОСОБА_2 та ОСОБА_4 призначені на посаду механіка групи структурованих кабельних мереж відділення електронних комунікаційних мереж центру телекомунікацій та інформації стаціонарного вузла зв`язку (ВОС-403256П) та радіотелефоніста відділення радіозв`язку центру телефонного та радіозв`язку стаціонарного вузла зв`язку (ВОС-420640П) відповідно;

- графіки службового навантаження центру телефонного та радіозв`язку стаціонарного вузла зв`язку та центру телекомунікацій та інформатизації стаціонарного вузла зв`язку за липень-серпень 2023 року, в дні виконання розпоряджень підполковника ОСОБА_1 та залучення солдатів ОСОБА_2 та ОСОБА_4 до виконання робіт поза межами підрозділу 31.07.2023 року та 01.08.2023 року, було передбачено виконання даними військовослужбовцями своїх функціональних обов`язків;

- наказ «Про затвердження Положення про об`єднаний вузол зв`язку Національної гвардії України» та саме Положення;

- довідка про склад родини особи, яка притягається до відповідальності.

Жодний із доданих до протоколу документів не містить посилань на нормативно-правовий акт, порушення вимог якого допущено ОСОБА_1 .

Крім того, суд звертає увагу, що до протоколу не додано відповідного Наказу, завіреного належним чином, про призначення ОСОБА_1 на посаду начальника стаціонарного вузла зв`язку, що позбавляє суд належним чином оцінити його функціональні обов`язки. При цьому витяг зі послужного списку підполковника ОСОБА_1 , доданий до протоколу не є допустимим, достовірним та достатнім доказом на підтвердження факту займаної ОСОБА_1 посади на момент вчинення правопорушення, що йому інкримінується.

Також, як вбачається з протоколу про військове правопорушення серії НГУ №204122 від 13.10.2023 року, він складений командиром військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України полковником ОСОБА_5 .

Дійсно, відповідно до вимог ст. 255 КУпАП - у справах про адміністративні правопорушення, що розглядаються органами, зазначеними в ст. ст. 218 - 221 цього Кодексу, протоколи про правопорушення мають право складати уповноважені на те посадові особи органів управління Військової служби правопорядку у Збройних Силах України (про правопорушення, вчинені військовослужбовцями, військовозобов`язаними та резервістами під час проходження зборів, а також працівниками Збройних Сил України під час виконання ними службових обов`язків, - зокрема і ст. 172-14). В той же час до протоколу, складеному відносно ОСОБА_1 не надано жодного документа на підтвердження повноважень ОСОБА_5 та на підтвердження факту займаної ним посади.

Враховуючи вищевикладене, оцінюючи додані до протоколу про адміністративне правопорушення докази та сам протокол, суд дійшов висновку, що по даній справі не підтверджено належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами факт вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 172-14 ч. 2 КУпАП.

За висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 18.07.2019 р. у справі за №216/5226/16-а (2-а/216/33/17), притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за умови наявності юридичного складу адміністративного правопорушення, в тому числі, встановлення вини особи в його вчиненні, яка підтверджена належними та допустимими доказами, а не підтвердження здійснення правопорушення відповідними доказами, не породжує правових підстав для притягнення його до адміністративної відповідальності. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 26.06.2019 року у справі за №536/1703/17, адміністративне провадження №К/9901/3839/17 (ЄДРСРУ № 82707106).

У своїх рішеннях «Ірландія проти Сполученого Королівства» від 18.01.1978 року, «Коробов проти України» від 21.10.2011 року ЄСПЛ звертає увагу, що при оцінці доказів суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом», така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків. Стандарт доведення вини «поза розумним сумнівом» означає, що при доведенні винуватості особи не повинно залишатися жодного «розумного сумніву» в цьому, тоді як наявність такого «розумного сумніву» у винуватості особи є підставою для його виправдання. Недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості.

Суд зазначає, що вказані та досліджені судом докази у своїй сукупності не доводять поза розумним сумнівом факт наявності в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 172-14 ч. 2 КУпАП.

Відповідно п. 1 ст. 247 КУпАП - провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю у випадку відсутності події і складу адміністративного правопорушення. В даному випадку суд приходить до висновку, що в діях особи відсутні подія та склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 172-14 КУпАП, а тому провадження по справі підлягає закриттю.

Оскільки, суд дійшов висновку про необхідність закриття провадження по справі, судовий збір на підставі ст. 40-1 КУпАП стягненню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 40-1, 172-14 ч. 2, 247, 279, 280, 283, 284, 285 КУпАП, суддя, -

ПОСТАНОВИВ:

Провадження по справі за №363/5845/23 відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,за ст. 172-14 ч. 2 КУпАП - закрити, відповідно до вимог ст. 247 п. 1 КУпАП, у зв`язку з відсутністю події та складу адміністративного правопорушення.

Постанова суду може бути оскаржена до Київського апеляційного суду через Вишгородський районний суд Київської області на протязі десяти днів.

Суддя О.П. Дьоміна