ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.09.2023 Справа №607/12854/23

провадження № 3/607/5255/2023

м. Тернопіль

Суддя Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області Кунець Н.Р., розглянувши матеріали, що надійшли з Тернопільського районного управління поліції ГУНП в Тернопільській області про притягнення до адміністративної відповідальності

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, жителя АДРЕСА_1 , не працюючого,

за ознаками правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення, -

ВСТАНОВИВ:

Згідно протоколу про адміністративне правопорушення серії ВАД №066413 від 10 липня 2023 року, 10 липня 2023 року близько 00 год. 20 хв. ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , вчинив домашнє насильство психологічного характеру відносно своєї матері ОСОБА_2 , а саме висловлював словесні образи та погрожував фізичною розправою, чим порушив п. 3, п. 14 ЗУ «Про запобігання та протидію домашньому насильству» та чим вчинив правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 173-2 КУпАП.

У судовому засіданні 22.08.2023 ОСОБА_1 свою вину вчиненні правопорушення заперечив та зазначив, що жодного насильства, в тому числі і психологічного щодо матері ОСОБА_2 він не вчиняв. Так, 10 липня 2023 року близько 00 год. 20 хв. він повернувся додому, проте матір його не пустила до квартири. Не заперечив, що ця ситуація його розізлила і він вражався нецензурною лайкою, оскільки він хотів додому. Проте, матері він не погрожував фізичною розправою та не мав на меті вчиняти домашнього насильства, а лише наполягав, щоб вона впустила його у квартиру. Вказав, що між ними з матір`ю тривалий час неприязні стосунки, так як вона хоче виселити його з квартири.

Потерпіла ОСОБА_2 у судовому засіданні зазначила, що 10 липня 2023 року близько 00 год. 20 хв. її син ОСОБА_1 повернувся додому у стані алкогольного сп`яніння, відтак вона не відкрила йому вхідні двері, оскільки боялася його. Водночас поліцію вона не викликала, так як почула, що ОСОБА_1 вже зателефонував до поліції. Зазначила, що коли її син буде жити як людина та перестане вживати алкогольні напої, тоді вона буде впускати його додому.

Заслухавши пояснення учасників справи, оцінюючи зібрані по справі докази в їх повній сукупності, дослідивши матеріали справи, приходжу до наступного висновку:

За частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Згідно з статтею 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом. Додержання вимог закону при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення забезпечується систематичним контролем з боку вищестоящих органів і посадових осіб, правом оскарження, іншими встановленими законом способами.

Завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом (ст. 245 КУпАП).

Відповідно до ч. 1 ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будьякі фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Статтею 280 КУпАП встановлено, що орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Суд звертає увагу, що до адміністративної відповідальності можливо притягти особу лише у разі наявності в її діянні складу адміністративного правопорушення.

Склад адміністративного правопорушення - це передбачена нормами права сукупність об`єктивних і суб`єктивних ознак, за наявності яких те чи те діяння можна кваліфікувати як адміністративне правопорушення. Він криє в собі: а) об`єкт; б) об`єктивну сторону; в) суб`єкт; г) суб`єктивну сторону.

Частиною першою статті 173-2 КУпАП України передбачено відповідальність за вчинення домашнього насильства, насильства за ознакою статі, тобто умисне вчинення будь-яких діянь (дій або бездіяльності) фізичного, психологічного чи економічного характеру (застосування насильства, що не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи чи переслідування, позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна або коштів, на які потерпілий має передбачене законом право, тощо), внаслідок чого могла бути чи була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого, а так само невиконання термінового заборонного припису особою, стосовно якої він винесений, або неповідомлення уповноваженим підрозділам органів Національної поліції України про місце свого тимчасового перебування в разі його винесення.

Згідно вказаної норми закону обов`язковим елементом об`єктивної сторони є умисна дія, тобто умисне вчинення домашнього насильства.

Відповідно до пунктів 3, 14 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» від 7 грудня 2017 року (далі Закон) домашнє насильство діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Психологічне насильство форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Водночас, самі по собі, зокрема, нецензурні висловлювання, словесні образи, погрози тощо не формують домашнє насильство та утворюють склад адміністративного правопорушення лише у тому випадку, коли такі дії спрямовані на обмеження волевиявлення особи і за умови, що такі дії викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали чи могли завдати шкоди психічному здоров`ю особи.

Таким чином, психологічне насильство має проявлятись з боку насильника по відношенню до потерпілої особи з метою пригнічення волі останньої, для демонстрації сили та зверхності кривдника над потерпілою особою.

Також, у справах про домашнє насильство доказуванню підлягає не лише факт вчинення відповідних дій (бездіяльності) особи, а й наслідки, які в результаті таких дій (бездіяльності) були заподіяні постраждалій особі.

Системний аналіз існуючого національного та міжнародного законодавства свідчить про те, що домашнє насильство істотно відрізняється від звичайних конфліктних відносин, оскільки має певні ознаки та характеризується тим, що особа, яка застосовує домашнє насильство, маючи значну перевагу в своїх можливостях, діє умисно з наміром досягти бажаного результату, який полягає у заподіянні шкоди потерпілому шляхом порушення його прав і свобод.

Під конфліктом необхідно розуміти такий стан взаємовідносин, який характеризується наявністю зіткнення протилежних інтересів і поглядів, напруження і крайнє загострення суперечностей, що може призвести до активних дій, ускладнень, боротьби, що супроводжуються складними колізіями; ситуація, в якій кожна зі сторін намагається зайняти позицію несумісну з інтересами іншої сторони.

Виникнення конфлікту залежить не лише від об`єктивних причин, але й від суб`єктивних факторів, до яких необхідно віднести власні уявлення учасників конфлікту про себе, свої потреби, мотиви, життєві цінності та ставлення до іншої сторони конфлікту.

На підтвердження факту вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення за ознаками ч. 2 ст.173-2 КУпАП, окрім протоколу про адміністративне правопорушення серії ВАД №066413 від 10 липня 2023 року, до матеріалів справи долучено: рапорт інспектора чергового Тернопільського РУП ГУНП в Тернопільській області Гутман Є.П. від 10 липня 2023 року; протокол прийняття заяви про кримінальне правопорушення та іншу подію 10.07.2023 від ОСОБА_2 ; письмові пояснення ОСОБА_2 від 10 липня 2023 року; письмові пояснення ОСОБА_1 від 10 липня 2023 року; форму оцінки ризиків вчинення домашнього насильства; терміновий заборонний припис стосовно кривдника ОСОБА_1 серії АА №279898 від 10 липня 2023 року; постанову Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23 березня 2023 року у справі № 607/4976/23, якою ОСОБА_1 визнано винним у вчинення адміністративних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 173-2 КУпАП та накладено стягнення у виді штрафу; рапорт СПДН ВП ПП Тернопільського РУП ГУНП в Тернопільській області Крамара О. від 10 липня 2023 року.

Разом із тим, суд зазначає, що протокол про адміністративне правопорушення не може бути визнаний належним доказам по даній справі в розумінні статті 251 КУпАП, оскільки за своєю правовою природою він не є самостійним і беззаперечним доказом, а обставини викладені в ньому повинні бути перевірені за допомогою інших доказів, які б підтверджували вину особи, яка притягається до адміністративної відповідальності і не викликали сумніви у суду.

Суд зауважує, що матеріали справи не містять належних, допустимих та достатніх доказів, які б підтверджували обставини викладені у протоколі про адміністративне правопорушення, а саме, вчинення ОСОБА_1 домашнього насильства психологічного характеру, щодо своєї матері ОСОБА_2 .

Так, судом досліджено відеозапис з нагрудних камер працівників поліції наданий на запит суду, на якому відсутні обставини вчинення ОСОБА_1 домашнього насильства психологічного характеру, щодо своєї матері ОСОБА_2 . З даного відеозапису вбачається, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 виник конфлікт, з приводу того, що остання не впускала ОСОБА_1 в приміщення квартири, однак на ньому відсутнє підтвердження того, що ОСОБА_1 висловлював словесні образи в сторону ОСОБА_2 та погрожував їй фізичною розправою. При цьому протокол про адміністративне правопорушення був складений лише зі слів ОСОБА_2 , без належного встановлення усіх обставин справи.

Щодо письмових пояснень ОСОБА_2 та її пояснень наданих у судовому засіданні, як доказу вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, то суд такі відхиляє, оскільки вони не містять об`єктивних доказів вчинення ОСОБА_1 щодо неї психологічного насильства, з метою пригнічення її волі, для демонстрації сили та своєї зверхності над нею, а також настання наслідків, передбачених п. 14 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Так, у своїх поясненнях ОСОБА_2 вказує, що боялася сина ОСОБА_1 разом з тим, відповідно до рапорту інспектора чергового Тернопільського РУП ГУНП в Тернопільській області Гутман Є.П. від 10 липня 2023 року, працівників поліції на місце події викликав саме ОСОБА_1 , з підстав того, що матір не пускає його додому.

Крім того, суд звертає увагу, що з наданих ОСОБА_2 пояснень у судовому засіданні можна зробити висновок, що остання не впускала ОСОБА_1 додому не тому, що побоювалась за власне життя та здоров`я, а тому, що останній перебував у стані алкогольного сп`яніння.

Надаючи оцінку поясненням ОСОБА_2 , суд також бере до уваги пояснення ОСОБА_1 надані у судовому засіданні з приводу того, що у нього не було на меті вчиняти щодо матері домашнього насильства, а його висловлювання нецензурною лайкою були зумовлені ситуацією, яка склалась, зокрема тим, що матір не впускала його додому.

Відтак суд приходить до висновку, що пояснення ОСОБА_2 не є належним підтвердження факту вчинення ОСОБА_1 щодо неї домашнього насильства психологічного характеру.

Наявні в матеріалах справи докази стверджують про наявність конфлікту між особою, яка притягується до адміністративної відповідальності та його матір`ю на ґрунті неприязних відносин між ними.

Разом з тим, на думку судді, наявні докази не свідчать про те, що дії та умисел ОСОБА_1 були спрямовані саме на вчинення домашнього насильства, а саме, для того, щоб у постраждалої були побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди фізичному психічному здоров`ю особи.

Сам факт наявності конфлікту з приводу тих чи інших питань не свідчить про наявність в діях особи психологічного насильства, оскільки суду не доведено, що такий конфлікт досяг рівня того що ОСОБА_1 вчиняв дії, які були спрямовані саме на обмеження волевиявлення ОСОБА_2 та такі дії викликали у останньої побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

На переконання судді пояснення ОСОБА_1 про те, що він не вчиняв домашнього насильства відносно ОСОБА_2 не спростовано, а тому обставини, які зазначені в протоколі про адміністративне правопорушення не підтверджені «поза розумним сумнівом».

Об`єктивних доказів винуватості ОСОБА_1 , крім пояснень ОСОБА_2 , працівники поліції не зафіксували, та під час розгляду справи суду не надано.

За таких обставинах, дослідивши всі зібрані по справі докази у їх сукупності, приходжу до висновку, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, передбачені ст. 251 КУпАП, які встановлюють наявність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 173-2 КУпАП.

Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях, зокрема, у справах «Кобець проти України», «Берктай проти Туреччини» та «Леванте проти Латвії», неодноразово вказував, що оцінюючи докази, суд застосовує принцип доведення «за відсутності розумних підстав для сумніву», що може бути результатом цілої низки ознак або достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою неспростовних презумпцій.

Суд не має права самостійно відшукувати докази винуватості особи у вчиненні правопорушення, змінювати чи уточнювати суть порушення, яке вказано у протоколі. Адже діючи таким чином, суд неминуче перебиратиме на себе функції обвинувача, позбавляючись статусу незалежного органу правосуддя, що є порушенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

При цьому судом враховуються положення ст. 62 Конституції України, у відповідності до якої обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом та на припущеннях, а усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачиться на її користь. Суд при розгляді справи про адміністративне правопорушення повинен прийти до висновку про винуватість особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, поза розумним сумнівом.

У відповідності до вимог ст. 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням, інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення підлягає закриттю за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

Таким чином, протоколи про адміністративне правопорушення та долучені матеріали не містять беззаперечних доказів, які поза розумним сумнівом підтверджують наявність в діях ОСОБА_1 ознак об`єктивної сторони складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 173-2 КУпАП, а тому суд приходить до переконання про відсутність в діях ОСОБА_1 ознак адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 173-2 КУпАП та вважає, що провадження в адміністративній справі стосовно нього слід закрити за відсутністю в його діях складу інкримінованого адміністративного правопорушення.

На підставі наведеного, керуючись ст. 62 Конституції України ст. ст. 22, 36, 173-2, 247, 283, 284 КУпАП, суддя, -

ПОСТАНОВИВ:

Провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення ним адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 1732 Кодексу України про адміністративні правопорушення, закрити на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП за відсутністю складу адміністративного правопорушення.

Постанова судді у справах про адміністративне правопорушення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Постанова судді у справах про адміністративне правопорушення може бути оскаржена до Тернопільського апеляційного суду через Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області протягом десяти днів з дня винесення постанови особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником, або прокурором у випадках, передбачених частиною п`ятою статті 7 та частиною першою статті 287 цього Кодексу.

СуддяН. Р. Кунець