ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 953/4964/23 Головуючий 1 інстанції Шаренко С.Л.
Провадження № 33/818/1018/23 Суддя суду апеляційної інстанції Курило О.М.
Категорія: чч.1, 2 ст.172-7 КУпАП
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 вересня 2023 року Харківський апеляційний суд у складі: судді судової палати з розгляду кримінальних справ Курила О.М., при секретареві Ковері Р.М., без участі особи притягнутої до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , з участю його захисників Корольчука Ю.Ю. та Халабурдіна С.В., з участю прокурора Кубаха М.А., за умови, що всі учасники належним чином повідомлені про розгляд даної справи і ні від кого з них не надійшло заяв чи клопотань про відкладення розгляду справи з поважних причин, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Харкові справу за апеляційною скаргою правопорушника на постанову Київського районного суду м.Харкова від 28 серпня 2023 року, -

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Постановою Київського районного суду м.Харкова від 28.08.2023 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч.1 ст.172-7, ч.2 ст.172-7 КУпАП та накладено на нього адміністративні стягнення:

за ч.1 ст. 172-7 КУпАП у виді штрафу в розмірі 1 700 (одна тисяча сімсот) грн.;

за ч.2 ст. 172-7 КупАП у виді штрафу в розмірі 3 400 (три тисячі чотириста) грн.

На підставі ст. 36 КУпАП остаточно визначено адміністративне стягнення у виді штрафу в дохід держави у розмірі 3 400 (три тисячі чотириста) грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 судовий збір в сумі 536 (п`ятсот тридцять шість) гривень 80 копійок на користь держави.

З постанови Київського районного суду м.Харкова від 28.08.2023 року вбачається, що 20 червня 2023 р. до Київського районного суду м.Харкова з 7-го Управління (з обслуговування Харківської області) Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України надійшли протоколи про адміністративні правопорушення складені за ч.1, ч.2 ст.172-7 КУпАП стосовно ОСОБА_1 , які були об`єднані в одне провадження.

Суд встановив, що ОСОБА_1 , перебуваючи на посаді директора Державної установи «Інститут медичної радіології та онкології ім. С.П. Григор`єва Національної академії медичних наук України», будучи головою Комісії з надбавок і доплат до заробітної плати, нарахування премій і матеріальної допомоги Державної установи «Інститут медичної радіології та онкології ім. С.П. Григор`єва Національної академії медичних наук України» та згідно з п.п.а п.2 ч.1 ст.3 Закону України «Про запобіганню корупції» №1700-VIІ суб`єктом, на якого поширюється дія цього Закону, діючи умисно, усупереч вимогам п.2 ч.1 ст.28, ч.2 ст.35-1 Закону України «Про запобіганню корупції» 18 листопада 2021 року не повідомив публічно Комісію у встановленому цим Законом випадку та порядку про наявність у нього реального конфлікту інтересів перед розглядом на засіданні цієї Комісії питання щодо його преміювання, маючи приватний інтерес, який зумовлений особистим майновим інтересом у вигляді премії та взяв участь у засіданні Комісії під час розгляду питання щодо його преміювання і прийнятті відповідного рішення, проголовував «за» та підписав протокол від 18 листопада 2021 року №7, маючи у даному питанні приватний інтерес, який зумовлений особистим майновим інтересом у вигляді премії.

За аналогічних обставин 22 грудня 2021 року, 14 лютого 2022 року, 14 березня 2022 року, 15 квітня 2022 року, 20 травня 2022 року, 16 червня 2022 року, 22 липня 2022 року, 25 серпня 2022 року, 21 вересня 2022 року, 24 жовтня 2022 року, 24 листопада 2022 року, 16 грудня 2022 року, 20 лютого 2023 року не повідомив публічно Комісію у встановленому цим Законом випадку та порядку перед розглядом питання про його преміювання про наявність у нього реального конфлікту інтересів перед розглядом на засіданні цієї Комісії питання щодо його преміювання, маючи приватний інтерес, який зумовлений особистим майновим інтересом у вигляді премії та взяв участь у засіданні Комісії під час розгляду питання щодо його преміювання і прийнятті відповідного рішення, проголовував «за» та підписав протоколи від 22 грудня 2021 року №8, від 14 лютого 2022 року № 1, від 14 березня 2022 року № 2, від 15 квітня 2022 року № 3, від 20 травня 2022 року № 4, від 16 червня 2022 року № 5, від 22 липня 2022 року № 6, від 25 серпня 2022 року № 7, від 21 вересня 2022 року № 8, від 24 жовтня 2022 року № 9, від 24 листопада 2022 року № 10, від 16 грудня 2022 року № 11, від 23 лютого 2023 року № 1, маючи у даному питанні приватний інтерес, який зумовлений особистим майновим інтересом у вигляді премії.

Суд першої інстанції встановив, що за вказані правопорушення передбачена відповідальність за ч.1 ст.172-7, ч.2 ст.172-7 КУпАП.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

На вказану постанову ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Київського районного суду м.Харкова від 28.08.2023 року та прийняти нову постанову, якою закрити провадження у справі у зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

Зазначає, що не згоден з постановою суду першої інстанції у зв`язку з невідповідністю висновків суду обставинам справи, а також через порушення ним норм матеріального і процесуального права.

Посилається на релевантні джерела права й акти їх застосування щодо визначення поняття «приватний інтерес». Звертає увагу, що він не пропонував собі виплату, призначення чи затвердження суми премії, не брав участь в обговоренні питання щодо такого преміювання. Більше того, вказує, що не брав участь в голосуванні щодо премій, які його стосуються. Саме тому вважає, що в його діях (участь в засіданні Комісії; обговорення та голосування щодо затвердження сум для виплати премії всьому трудовому колективу, крім себе; підпис протоколу засідання Комісії із всіма прийнятими рішеннями) відсутній приватний інтерес.

Наголошує, що питання преміювання працівників, очолюваної ним державної установи, зокрема і його як директора, врегульовані Колективним договором та Положенням про преміювання керівників, наукових та медичних робітників, спеціалістів, службовців та інших працівників ДУ «Інститут медичної радіології та онкології ім. С.П. Григор`єва Національної академії медичних наук України». При цьому право на премію за наявності певних показників має кожен працівник, незалежно від посад і прізвищ.

Зазначає, що ні в ДСР НПУ, ні у прокурора, ні у суду не виникли будь-які зауваження, заперечення чи підстави вважати суперечливими чи незаконними зміст Колективного договору та Положення про преміювання або процедуру, порядок чи підстави такого преміювання.

Більш того, підстави преміювання зазначені у протоколах Комісії з тарифікації надбавок і доплат до заробітної плати та нарахування матеріальної допомоги.

Однією із таких підстав була і складна робота всього трудового колективу в умовах карантину та вкрай складна робота тієї частини трудового колективу, яка залишилася працювати після 24.02.2022 р.

Таким чином, закріплене Законом гарантування оплати праці по трудовому договору (контракту), включаючи і додаткову заробітну плату, не може тлумачитись як приватний інтерес. Тобто реалізація охоронюваного конституційного права на заробітну плату за виконання роботи по трудовому договору не є приватним інтересом.

Апелянт вказує, що участь в роботі Комісії повністю відповідає його службовим повноваженням як директора, передбаченим статутом державної установи і трудовим договором (контрактом). Слід зазначити, що ні в ДСР НПУ, ні у прокурора, ні у суду не виникли будь-які зауваження, заперечення чи підстави вважати суперечливими його права та обов`язки (повноваження) керівника, а також в цілому його участь в роботі Комісії.

Також при складенні протоколу не визначено іншого, встановленого законом порядку, відповідно до якого ОСОБА_1 мав діяти з метою отримання визначених Конституцією України гарантій на оплату праці, у тому числі, і у виді премій та матеріальної допомоги, й не бути при цьому суб`єктом правопорушень, передбачених чч.1, 2 ст.172-7 КУПАП.

Вважає, що саме за виконання своїх службових повноважень він отримує заробітну плату, складовою якої згідно зі ст.2 Закону України «Про оплату праці» є премії. Таким чином, законне отримання ним премії за виконання службових повноважень, передбачених законодавством, статутом і трудовим договором, - ніяк не суперечить його службовим повноваженням.

Крім того, наголошує, що він не міг вплинути на об`єктивність або неупередженість рішення інших членів Комісії щодо затвердження розміру його премії, оскільки після обговорення питання про затвердження загальних розмірів премій він виходив із зали, де відбувалось засідання, щоб ні на кого не тиснути.

Звертає увагу, що суд першої інстанції вибірково взяв до уваги докази при дослідженні матеріалів справи. Крім того, судом першої інстанції не зазначено причини відхилення або врахування доказів.

Вказує, що судом першої інстанції не встановлено ким саме та яке рішення приймається щодо преміювання директора. Посилається на Положення про преміювання керівників, наукових та медичних робітників, спеціалістів, службовців та інших працівників ДУ «Інститут медичної радіології та онкології ім. С.П. Григор`єва Національної академії медичних наук України» відповідно до якого Комісія з тарифікації надбавок і доплат до заробітної плати та нарахування матеріальної допомоги може прийняти рішення, яким затверджує розміри премій, а не призначає їх виплату. Пояснює, що рішення згаданої Комісії не породжує юридичних наслідків, оскільки премії виплачуються на підставі наказів керівника, а не протоколу Комісії.

Важливим є те, що з метою недопущення конфлікту інтересів накази про преміювання директора цієї установи готує і підписує головний лікар ДУ «Інститут медичної радіології та онкології ім. С.П. Григор`єва Національної академії медичних наук України». Без видання відповідного наказу рішення Комісії щодо затвердження сум винагород не має правового значення та не є самостійною підставою для здійснення преміювання.

Вказує, що всі рішення про затвердження розміру своєї винагороди за вказаний період були ухвалені без врахування його голосу.Наголошує, що в матеріалах справи не наведено жодних доказів стосовно факту голосування директора.

Апелянт звертає увагу, що в протоколах про адміністративне правопорушення не зазначено дату виявлення правопорушення. Крім того, протокол складено за відсутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, що вплинуло на можливість надати пояснення і зауваження щодо змісту цього документу, тобто уповноваженою особою було порушено вимоги ст.256 КУпАП. Таким чином, на думку апелянта, протоколи про адміністративні правопорушення не дали можливості суду всебічно, повно та об`єктивно розглянути справу та винести законне та обґрунтоване рішення.

На доповнення своєї апеляційної скарги зазначає, що не вбачається підстав для притягнення його до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративних правопорушень, передбачених ч.1 ст.172-7, ч.2 ст.172-7 КУпАП. Крім того, відсутні належні та допустимі докази, які б підтвердили його вину. На підставі цього просить скасувати постанову Київського районного суду м.Харкова від 28.08.2023 року та прийняти нову постанову, якою закрити провадження у справі відповідно до п.1 ч.1 ст.247 КУпАП.

Позиції учасників судового апеляційного провадження.

У судове засідання з`явились захисники Корольчук Ю.Ю. та Халабурдін С.В., які підтримали апеляційну скаргу ОСОБА_1 та просили її задовольнити.

ОСОБА_2 заявив клопотання, а саме долучити до матеріалів справи: додаткову угоду №1 до Договору про надання правової допомоги від 02.08.2021 р.; засвідчені копії наказів ДУ «Інститут медичної радіології та онкології ім. С.П. Григор`єва Національної академії медичних наук України» за 2021, 2022, 2023 рр. щодо виплати винагороди директору ОСОБА_3 . Для повного, всебічного й обєктивного дослідження всіх обставин справи клопотання задоволено і долучено до матеріалів справи вказані документи.

ОСОБА_3 про дату та час розгляду апеляційної скарги був повідомлений належним чином, проте у судове засідання не з`явився. Враховуючи наведене, а також вимоги ст.ст.268, 294 КУпАП, суд вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутності ОСОБА_1 .

Крім того, у судовому засіданні брав участь прокурор Кубах М.А., який заперечив проти задоволення апеляційної скарги, послався на ст.35-1 ЗУ «Про запобігання корупції» стосовно того, що ОСОБА_1 не вчинив певних дій у разі виникнення конфлікту інтересів.

Мотиви прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Згідно вимог ст.ст.245, 251, 252, 280 КУпАП, суд повинен повно, всебічно та об`єктивно з`ясувати всі обставини справи, дати належну оцінку зібраним доказам. Зокрема, суд повинен з`ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи є винною особа в його вчиненні.

Завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством (ст.1 КУпАП).

Положення ст.7 КУпАП передбачають, що ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Так, суд першої інстанції, з огляду на матеріали справи, дійшов висновку про винуватість ОСОБА_3 у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч.1 ст.172-7, ч.2 ст.172-7 КУпАП, наклавши на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в дохід держави у розмірі 3 400 (три тисячі чотириста) грн.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення всіх учасників, які були присутні у судовому засіданні, перевіривши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що постанова підлягає скасуванню, а апеляційна скарга частковому задоволенню, з огляду на наступне.

Статтею 251 КУпАП регламентовано, що доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Разом з тим, відповідно до вимог п.2 ч.1 ст.278 КУпАП орган (посадова особа) при підготовці до розгляду справи про адміністративне правопорушення окрім іншого, повинен вирішити чи правильно складено протокол та інші матеріали справи про адміністративне правопорушення.

Частиною 7 ст.294 КУпАП встановлено, що апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Апеляційний суд може дослідити нові докази, які не досліджувалися раніше, якщо визнає обґрунтованим ненадання їх до місцевого суду або необґрунтованим відхилення їх місцевим судом.

Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 06 жовтня 2010 року №21-рп/2010 (п. 3.2.2.) прямо вказав на необхідність визнання і дії в Україні принципу верховенства права, і на необхідність врахування, насамперед, того, що термін «корупція» означає «використання особою наданих їй службових повноважень та пов`язаних з цим можливостей з метою одержання неправомірної вигоди або прийняття обіцянки/пропозиції такої вигоди для себе чи інших осіб», а діяння, яке не відповідає змісту терміну «корупція», не може визнаватись корупційним правопорушенням.

Отже, вчиняючи корупційне діяння, особа повинна мати корисливий мотив.

Відповідно до підпункту «а» пункту 2 частини 1 статті 3 Закону України «Про запобігання корупції», суб`єктами, на яких поширюється дія цього Закону, та які для цілей цього Закону прирівнюються до осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування: є, зокрема, посадові особи юридичних осіб публічного права.

В частині першій статті 1 Закону України «Про запобігання корупції» наведено визначення термінів, які вживаються в даному Законі та зазначено наступне:

- правопорушення, пов`язане з корупцією діяння, що не містить ознак корупції, але порушує встановлені цим Законом вимоги, заборони та обмеження, вчинене особою, зазначеною у частині першій статті 3 цього Закону, за яке законом встановлено кримінальну, адміністративну, дисциплінарну та/або цивільно-правову відповідальність;

- реальний конфлікт інтересів суперечність між приватним інтересом особи та її службовими чи представницькими повноваженнями, що впливає на об`єктивність або неупередженість прийняття рішень, або на вчинення чи не вчинення дій під час виконання зазначених повноважень;

- приватний інтерес будь-який майновий чи немайновий інтерес особи, у тому числі зумовлений особистими, сімейними, дружніми чи іншими позаслужбовими стосунками з фізичними чи юридичними особами, у тому числі ті, що виникають у зв`язку з членством або діяльністю в громадських, політичних, релігійних чи інших організаціях.

Відповідальність за частинами першою та другою статті172-7 КУпАП настає за неповідомлення особою у встановлених законом випадках та порядку про наявність у неї реального конфлікту інтересів; вчинення дій в умовах реального конфлікту інтересів.

З пункту 2 примітки до ст.172-7 КУпАП, вбачається, що під реальним конфліктом інтересів слід розуміти суперечність між приватним інтересом особи та її службовими чи представницькими повноваженнями, що впливає на об`єктивність або неупередженість прийняття рішень, або на вчинення чи не вчинення дій під час виконання вказаних повноважень.

За змістом ст.172-7 КУпАП, особистий інтерес це користь, вигода яка стосується (або цікавить) особи, і які вона бажає отримати для себе особисто або близьких осіб.

Отже, з системного аналізу цих норм права, слід зробити висновок, що суб`єктивна сторона цього діяння характеризується тим, що воно вчиняться лише з корисливих спонукань. Особа, яка вчинила таке корупційне діяння, усвідомлює, що вона незаконно використовує свої службові повноваження та незаконно одержує у зв`язку з цим певні матеріальні блага для себе або близьких осіб.

Тобто, навіть при наявності суперечності між особистими інтересами та службовими повноваженнями обов`язковим є встановлення можливості впливу такої суперечності на об`єктивність або упередженість прийняття рішень, а також на вчинення чи не вчинення дій під час виконання наданих службових повноважень.

При цьому конфлікт інтересів повинен бути реальним (очевидним) і передбачуваним. Тобто, конфлікт інтересів має місце тоді, коли вказана суперечність фактично вплинула чи могла вплинути на об`єктивність або неупередженість прийняття рішень, на вчинення чи не вчинення дій під час виконання наданих особі службових повноважень.

Як вбачається з роз`яснень, наданих Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ у інформаційному листі «Щодо притягнення до адміністративної відповідальності за окремі правопорушення, пов`язані з корупцією» №223-943/0/4-17 від 22 травня 2017 року, аналіз термінів «потенційний інтерес» та «реальний інтерес», які містяться у ч.1 ст.1 Закону, з урахуванням висновку науково-правової експертизи Ради науково-правових експертиз при Інституті держави і права ім.В.М. Корецького НАН України від 29 квітня 2016 року № 126/50-е, щодо законодавства про боротьбу з корупцією дає можливість констатувати, що потенційний конфлікт інтересів відрізняється від реального тим, що при потенційному конфлікті встановлюється лише наявність, існування приватного інтересу особи, що може вплинути на об`єктивність чи неупередженість прийняття нею рішень, тоді як при реальному конфлікті інтересів існуюча суперечність між наявним приватним інтересом особи та її службовими чи представницькими повноваженнями безпосередньо впливає (вплинула) на об`єктивність або неупередженість прийняття рішень, або на вчинення чи не вчинення дій під час виконання вказаних повноважень. Крім того, це також визначає ступінь впливу цієї суперечності на прийняття рішення чи вчинення дії, який повинен мати об`єктивний вираз, а також часовий взаємозв`язок між прийняттям рішення та наявністю певних ознак, що мають місце при цьому.

Тобто відмінність між цими поняттями полягає в тому, що для встановлення факту реального конфлікту інтересів недостатньо констатувати існування приватного інтересу, який потенційно може вплинути на об`єктивність або неупередженість прийняття рішень, а слід безпосередньо встановити, що по-перше, приватний інтерес наявний, по-друге, він суперечить службовим чи представницьким повноваженням, а по-третє така суперечність не може вплинути, а реально впливає на об`єктивність чи неупередженість прийняття рішень чи вчинення дій.

Відповідно до п.1.1.1. розділу І Методичних рекомендацій щодо запобігання та врегулювання конфлікту інтересів, затверджених рішенням Національного агентства з питань запобігання корупції від 29.09.2017 року №839, тільки такий приватний інтерес у сфері службових/представницьких повноважень, що може вплинути або впливає на об`єктивність або неупередженість прийняття рішень, або на вчинення чи не вчинення дій під час виконання зазначених повноважень, спричиняє виникнення реального або потенційного конфлікту інтересів. Відповідно до п. 1.1.1. розділу І Методичних рекомендацій щодо запобігання та врегулювання конфлікту інтересів, затверджених рішенням Національного агентства з питань запобігання корупції від 29.09.2017 року №839, наявність протиріччя встановлюється в кожному окремому випадку виконання доручення, розгляду листа, здійснення контрольного заходу тощо, шляхом порівняння повноважень та існуючого у особи приватного інтересу із подальшим визначенням можливості (неможливості) такого інтересу вплинути на об`єктивність чи неупередженість прийняття рішення, вчинення діяння службовою особою.

Таким чином, для встановлення наявності факту прийняття рішення, вчинення чи не вчинення дії в умовах реального конфлікту інтересів та розмежування реального і потенційного конфлікту інтересів особа, яка здійснює правозастосовну діяльність, для кваліфікації рішення як такого, що прийняте в умовах реального конфлікту інтересів, має встановити наявність обов`язкової сукупності таких юридичних фактів, як:

1) наявність у правопорушника факту приватного інтересу, який має бути чітко сформульований (артикульований) та визначений;

2) наявність факту суперечності між приватним інтересом і службовими чи представницькими повноваженнями із зазначенням того, в чому саме ця суперечність знаходить свій вияв або вплив на прийняття рішення;

3) наявність повноважень на прийняття рішення;

4) наявність факту реального впливу суперечності між приватним та службовим чи представницьким інтересом на об`єктивність або неупередженість рішення.

Без наявності хоча б одного з фактів із цієї сукупності реальний конфлікт інтересів не виникає. Встановлення цих фактів має бути відображено в протоколі про адміністративне правопорушення, пов`язане з корупцією, та, відповідно, в постанові суду.

Аналізуючи вищенаведені положення КУпАП у сукупності з положеннями Закону України «Про запобігання корупції», апеляційний суд акцентує на тому, що адміністративна відповідальність щодо порушення вимог стосовно запобігання та врегулювання конфлікту інтересів настає лише за неповідомлення особою про наявність у неї реального конфлікту інтересів та вчинення дій чи прийняття рішень в умовах реального конфлікту інтересів.

Важливим є те, що при вирішенні питання винності особи у вчиненні адміністративного правопорушення, пов`язаного з корупцією, слід у кожному випадку враховувати конкретні обставини, відносини та зв`язки особи, обсяг її службових/представницьких повноважень під час прийняття того чи іншого рішення.

З цією метою апеляційним судом було задоволено клопотання захисника Корольчука Ю.Ю., а саме долучити до матеріалів справи: додаткову угоду №1 до Договору про надання правової допомоги від 02.08.2021 р.; засвідчені копії наказів ДУ «Інститут медичної радіології та онкології ім. С.П. Григор`єва Національної академії медичних наук України» за 2021, 2022, 2023 рр. щодо виплати винагороди директору ОСОБА_3 .

Відповідно до наданих документів виплата винагороди директору ДУ «Інститут медичної радіології та онкології ім. С.П. Григор`єва Національної академії медичних наук України» проводилася на підставі вказаних наказів, які підписані головним лікарем установи ОСОБА_4 . Проект наказу було внесено заступником директора з економічних питань, а погоджено головним бухгалтером та провідним юрисконсультом.

Доводи захисників зводяться до того, що такий порядок виплати премій закріплено Колективним договором та Положенням про преміювання керівників, наукових та медичних робітників, спеціалістів, службовців та інших працівників ДУ «Інститут медичної радіології та онкології ім. С.П. Григор`єва Національної академії медичних наук України». Однак на цю обставину не звернув увагу ні орган, уповноважений складати протокол, ні суд першої інстанції.

Що стосується неповідомлення у встановленому законом випадку та порядку про наявність в особи реального конфлікту інтересів (частина 1 статті 172-7 КУпАП).

Згідно з частиною першою статті 28 Закону України «Про запобігання корупції», яка носить назву «Запобігання та врегулювання конфлікту інтересів», особи, зазначені у пунктах 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону, зобов`язані:

1) вживати заходів щодо недопущення виникнення реального, потенційного конфлікту інтересів;

2) повідомляти не пізніше наступного робочого дня з моменту, коли особа дізналася чи повинна була дізнатися про наявність у неї реального чи потенційного конфлікту інтересів безпосереднього керівника, а у випадку перебування особи на посаді, яка не передбачає наявності у неї безпосереднього керівника, або в колегіальному органі Національне агентство чи інший визначений законом орган або колегіальний орган, під час виконання повноважень у якому виник конфлікт інтересів, відповідно;

3) не вчиняти дій та не приймати рішень в умовах реального конфлікту інтересів;

4) вжити заходів щодо врегулювання реального чи потенційного конфлікту інтересів.

Відповідно до положень ст.29 ЗУ «Про запобігання корупції», зовнішнє врегулювання конфлікту інтересів здійснюється шляхом:

1) усунення особи від виконання завдання, вчинення дій, прийняття рішення чи участі в його прийнятті в умовах реального чи потенційного конфлікту інтересів;

2) застосування зовнішнього контролю за виконанням особою відповідного завдання, вчиненням нею певних дій чи прийняття рішень;

3) обмеження доступу особи до певної інформації;

4) перегляду обсягу службових повноважень особи;

5) переведення особи на іншу посаду;

6) звільнення особи.

По справі наявна інформація про те, що вжиття заходів для врегулювання потенційного конфлікту інтересів має суттєві протиріччя, які не усунуті ні уповноваженим органом, ні судом першої інстанції.

Також слушними є пояснення захисників про те, що директор установи є головою Комісії до якої входить сім членів, а рішення приймається простим, прямим голосування, однак при вирішенні питання щодо його винагороди він не має права голосу. Ця обставина також підлягає додатковій перевірці.

В матеріалах справи наявні документи, які неоднозначно можна трактувати і сприймати через наявність в них суттєвих протиріч.

Орган, уповноважений на складання протоколу, як на доказ винуватості правопорушника, послався на протокол від 18 листопада 2021 року №7, однак в матеріалах справи відсутні конкретні відомості про те, що повноваженнями даної Комісії передбачалась пропозиція преміювання та затвердження вказаних дій саме щодо ОСОБА_1 .

В ході дооформлення додатковій перевірці підлягають обставини прийняття Комісією протоколу №5 від 19.06.2023 р. згідно якого спростовується інформація щодо присутності правопорушника при голосуванні щодо нього ж.

В матеріалах справи дійсно наявні 14 протоколів засідань Комісії, однак додатковій перевірці підлягає інформація, наявна в них в тій частині, що лише один протокол засвідчив результати тарифікації питань виплати премій.

Не спростованою є інформація в тій частині, що Комісія за чотирнадцятьма протоколами визнала відсутність ОСОБА_1 під час голосування. Навпаки підтверджується голосування інших членів Комісії за спірне питання щодо отримання премій за відсутності ОСОБА_1 .

Всі ці протиріччя проявляються під час дослідження протоколу №5 від 19.06.2023 р. вищезгаданої Комісії.

Саме ці питання, серед інших, підлягають додатковій перевірці в ході дооформлення даного матеріалу.

З метою об`єктивності додаткової перевірки при дооформленні уповноважений орган не позбавлений можливості з`ясовувати додаткову інформацію, що може бути важливою, зокрема, у поясненнях свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та інших.

В ході додаткової перевірки не виключається витребування конкретних додаткових пояснень від самого ОСОБА_1 , враховуючи, що до обставин складання протоколу йому не було запропоновано надати пояснення з приводу події, що сталася.

При дооформленні матеріалу уповноваженому органу слід звернути увагу на необхідність встановлення та точного зазначення саме дати виявлення правопорушення.

На думку апеляційного суду, зазначений перелік протиріч по справі не є вичерпним і може бути розширений залежно від тих обставин, які можуть виникнути при додатковій перевірці.

Наведені вище обставини мають суттєве значення для правильного вирішення справи, оскільки неправильне та неточне оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення унеможливлює визнання судом належними та допустимими, здобутих по справі доказів в розумінні вимог ст.251 КУпАП.

Таким чином, суд першої інстанції прийняв поспішне рішення, притягнувши ОСОБА_1 до відповідальності.

Важливо наголосити, що низка рішень ЄСПЛ дійсно містить, розвиває та удосконалює підхід до обґрунтованості (вмотивованості) судових рішень.

До того ж, у пункті 34 рішення у справі «Шкіря проти України» (заява № 30850/11) ЄСПЛ повторює, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує національні суди обґрунтовувати свої рішення. Це зобов`язання не можна розуміти як таке, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, а питання дотримання цього зобов`язання має вирішуватися виключно з огляду на обставини справи (див., наприклад, рішення у справах «Гарсія Руіз проти Іспанії» [ВП] (Garcia Ruiz v. Spain) [GC], заява № 30544/96, пункт 26, ЄСПЛ 1999-I, «Проніна проти України» (Pronina v. Ukraine), заява № 63566/00, пункт 25, від 18 липня 2006 року, «Бендерський проти України» (Benderskiy v. Ukraine), заява № 22750/02, пункти 42-47, від 15 листопада 2007року, та «Богатова проти України» (Bogatova v. Ukraine), заява №5231/04, пункти 18 і 19, від 07 жовтня 2010 року).

На підставі вищевикладеного, апеляційний суд відповідно до п.3 ч.8 ст.294 КУпАП скасовує постанову Київського районного суду м.Харкова від 28.08.2023 року, а матеріали справи про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_1 повертає до суду першої інстанції для направлення начальнику 7-го Управління (з обслуговування Харківської області) Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України для додаткової перевірки та належного дооформлення. Під час виконання вказаних дій слід усунути порушення для прийняття рішення у відповідності до норм КУпАП.

Керуючись ст. ст. 1, 7, 25, 33, 38, 294, 295 КУпАП, суд

ПОСТАНОВИВ:

Постанову Київського районного суду м.Харкова від 28.08.2023 рокупо справі щодо ОСОБА_1 за ч.1 ст.172-7, ч.2 ст.172-7 КУпАП, скасувати.

Апеляційну скаргу правопорушника, задовольнити частково.

Матеріали даної справи повернути в суд першої інстанції для виділення та/або копіювання та направлення начальнику 7-го Управління (з обслуговування Харківської області) Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України для належного дооформлення та додаткової перевірки обставин, вказаних у мотивувальній частині даної постанови.

Оскарження даної постанови в касаційному порядку у відповідності до ст.294 КУпАП не передбачено.

Суддя Харківського апеляційного суду О.М.Курило