П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20.04.2023 Справа №607/12116/20

Суддя Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області Гуменний П.П., розглянувши подання начальника Тернопільського РУП ГУНП в Тернопільській області Осадці С.М. про звільнення від відбування адміністративного стягнення у виді адміністративного арешту, у зв`язку із закінчення строку давності виконання постанови суду стосовно:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , якого згідно постанови Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23.07.2020 визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених, ч.1 ст.51, та накладено адміністративне стягнення у виді 5 (п`яти) діб адміністративного арешту, -

ВСТАНОВИВ:

12.04.2023 до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області надійшло подання начальника Тернопільського РУП ГУНП в Тернопільській області Осадці С.М. про звільнення ОСОБА_1 від відбування адміністративного стягнення у вигляді адміністративного арешту, у зв`язку із закінчення строку давності виконання постанови суду.

Подання обґрунтовано тим, що згідно постанови Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23.07.2020 ОСОБА_1 було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 51 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді 5 (п`яти) діб адміністративного арешту. Вказана постанова суду набрала законної сили, та була направлена судом для виконання, однак вказане судове рішення не було виконано до цього часу, у зв`язку із відсутністю ОСОБА_1 за місцем проживання, та в ході проведення заходів встановити місце проживання останнього не вдалося, а згодом відповідно до Указу Президента України №69/2022 ОСОБА_1 ,1998р.н., був призваний до лав Збройних Сил України ІНФОРМАЦІЯ_2 у в/ч НОМЕР_1 . Також не було встановлено факту ухилення від відбування покарання ОСОБА_1 .

З огляду на вказане, а також із урахуванням положень КУпАП у поєднанні із законодавством і судовою практикою, дає підстави вважати, що строк давності виконання постанови суду про накладення стягнення повинен розпочинатися з дня набрання цим судовим рішенням законної сили і в усякому разі не перевищувати двох років. З цих підстав просить подання задовольнити.

Дослідивши матеріали справи, суддя дійшов висновку, що подання начальника Тернопільського РУП ГУНП в Тернопільській області Осадці С.М. є обґрунтованим та підлягає задоволенню.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно постанови Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23.07.2020 ОСОБА_1 було визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч.1 ст.51 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у виді адміністративного арештну на строк п`ять діб.

Постанова суду набрала законної сили та була звернута судом для виконання та зареєстрована в секретаріаті Тернопільського ВП ГУНП в Тернопільській області за № 5219 від 13.08.2020.

З метою виконання постанови суду, було здійснено вихід за місцем проживання ОСОБА_1 , а саме: АДРЕСА_1 та встановлено, що даний громадянин за вказаною адресою не проживає протягом тривалого часу та місце проживання його невідоме.

Згідно рапортів дільничного офіцера поліції СДОП ВП ПП Тернопільського відділу поліції ГУНП в Тернопільській області, лейтенанта поліції Андрія Воляшока від 09.10.2020, під час перевірки адреси проживання, громадянина України ОСОБА_1 , а саме: АДРЕСА_1 , встановлено, що останній за вказаною адресою не проживає та згідно пояснення ОСОБА_2 стало відомо, що з травня 2020 року вона проживає за даною адресою на праві власності. Оскільки 26.05.2020 між нею та ОСОБА_1 і ОСОБА_3 був укладений договір купівлі продажу квартири.

З метою виконання постанови суду, проведеними оперативно-розшуковими діями дільничним офіцером поліції СДОП ВП ПП Тернопільського відділу поліції ГУНП в Тернопільській області, лейтенантом поліції Андрієм Воляпюком, був встановлений номер телефону ОСОБА_1 (тел. НОМЕР_2 ), проте при неодноразовому телефонуванні на вказаний номер телефону ніхто не відповідав на дзвінки.

Згідно рапортів дільничних офіцерів поліції СДОП ВП ПП Тернопільського районного управління поліції ГУНП в Тернопільській області від 05.11.2020, 17.11.2020 та 05.04.2021 під час встановлення адреси проживання громадянина ОСОБА_1 , а саме: АДРЕСА_2 , встановити місце його перебування не вдалось.

Згідно рапортів дільничного офіцера поліції СДОП ВП ПП Тернопільського відділу поліції ГУНП в Тернопільській області, лейтенанта поліції, Андрія Волянюка , 18.02.2021, старшого інспектора ВП ПП Тернопільського РУ поліції ГУНП в Тернопільській області, ст.лейтенанта поліції, Мартинчук Людмили , 07.06.2021 та дільничного офіцера поліції СДОП ВП ПП Тернопільського РУ поліції ГУНП в Тернопільській області, лейтенанта поліції, Олександра Формігея, 25.04.2022, з метою виконання постанови Тернопільського міськрайонного суду від 23.07.2020 у справі № 607/12116/20 стосовно ОСОБА_1 було здійснено телефонний дзвінок до батька останнього ОСОБА_3 ( НОМЕР_3 ), який пояснив, що із сином зв`язків не підтримує, контактів до нього немає та місце перебування його йому не відоме.

У ході моніторингу інформаційно - телекомунікаційної системи «Інформаційний портал Національної поліції України» встановити будь яку інформацію щодо місця перебування ОСОБА_1 не вдалось.

25.05.2022 було надіслано запит на начальника відділу обліку і моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС України в Тернопільській області, Інни Юзви про надання інформації щодо реєстрації місця проживання та інші персональні дані, що містяться в реєстрі територіальної громади відносно ОСОБА_1 . Згідно отриманої відповіді, за відомостями відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС України в Тернопільській області місце проживання в м.Тернополі ОСОБА_1 не значиться.

04.01.2022 (вих.23/05/24/8-22), 14.02.2022 (вих. 1917/05/24/8-22), 18.05.2022 (вих.4000/05/24/8-22), 20.06.2022 (вих.5121/05/24/8-22) та 05.10.2022 (вих. 10200/05/24/8-22) було повідомлено Тернопільський міськрайонний суд про неможливість виконання постанови від 23.07.2020 у справі №607/12116/20 відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючого АДРЕСА_1 , якому призначено адміністративне стягнення у вигляді адміністративного арешту строком на 5 (п`ять) діб, у зв`язку тим, що останній за вказаною адресою не проживає і відсутні будь - які дані місця його фактичного перебування та проживання.

З метою виконання постанови суду, проведеними оперативно-розшуковими діями працівників СДОП ВП ПП ГУНП в Тернопільській області було встановлено, що ОСОБА_1 призивався до лав ТРО ЗСУ.

25.05.2022 на начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 було надіслано запит для підтвердження даної інформації. Згідно отриманої відповіді ОСОБА_1 . Тернопільським об`єднаним міським територіальним центром комплектування та соціальної підтримки на військову службу під час загальної мобілізації не призивався.

Повторно 20.06.2022 (вих.5120/01/24/8-22) запит був надісланий на начальника Золочівського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки. Згідно отриманої відповіді стало відомо, що 24.03.2022 відповідно до Указу Президента України №69/2022 ОСОБА_1 , 1998р.н., був призваний до лав Збройних Сил України ІНФОРМАЦІЯ_2 у в/ч НОМЕР_1 .

А з отриманої інформації від 07.02.2023 стало відомо, що 05.05.2022 ОСОБА_1 був виключений зі списків особового складу та всіх видів забезпечення військовослужбовців військової служби, призваних по мобілізації та переміщеного на підставі наказу командувача Національної гвардії України від 04.05.2022 №97 о/с для подальшого проходження служби в розпорядження начальника Східного ТУ Національної гвардії України.

Відповідно до ч.ч.1,4 ст. 299 КУпАП, постанова про накладення адміністративного стягнення підлягає виконанню з моменту її винесення, якщо інше не встановлено цим Кодексом та іншими законами України, і звертається до виконання органом (посадовою особою), який виніс постанову, а згідно ч. 1-2 ст. 300 цього Кодексу така постанова виконується уповноваженим на те органом у порядку, встановленому цим Кодексом та іншими законами України. Орган Національної поліції забезпечує виконання постанови про адміністративний арешт у порядку, встановленому законами України. При цьому, навпаки, не підлягає виконанню постанова, якщо її не було звернуто до виконання протягом трьох місяців з дня винесення. У разі оскарження постанови перебіг строку давності зупиняється до розгляду скарги, а у разі відстрочки виконання відповідно до ст. 301 КУпАП перебіг строку давності зупиняється до закінчення строку відстрочки (ч. 1 ст. 303 КУпАП).

Провадження по виконанню постанови про застосування адміністративного арешту передбачене главою 32 розділу V КУпАП, а саме на підставі ст. 326 (в ред. ЗУ, яка була чинна станом на 23.07.2020, тобто на час накладення адміністративного стягнення та звернення постанови судді для виконання) постанова про застосування адміністративного арешту виконується негайно після її винесення, а згідно ст. 305 цього Кодексу контроль за правильним і своєчасним виконанням постанови про накладення адміністративного стягнення здійснюється органом (посадовою особою), який виніс постанову, та іншими органами державної влади в порядку, встановленому законом. За наявності обставин, що ускладнюють виконання такої постанови або роблять її виконання неможливим, орган (посадова особа), який виніс постанову, може відстрочити її виконання на строк до одного місяця (ч. 1 ст. 301 КУпАП).

23.11.2018 рішенням Конституційного Суду України № 10-р/2018 у справі № 1-12/2018 (3911/15) (Далі КСУ) за конституційним поданням Уповноваженого ВРУ з прав людини щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень ч. 1 ст. 294, ст. 326 КУпАП визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними): положення ч. 1 ст. 294 КУпАП, яким встановлено, що постанови про застосування стягнення, передбаченого ст. 32 («Адміністративний арешт») цього Кодексу, набирають законної сили з моменту їх винесення; положення ст. 326 КУпАП, яке передбачає, що постанова районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду (судді) про застосування адміністративного арешту виконується негайно після її винесення. Положення ч. 1 ст. 294, ст. 326 КУпАП, які визнані неконституційними, втратили чинність з дня ухвалення КСУ цього Рішення, яке є обов`язковим, остаточним та таким, що не може бути оскаржено.

З огляду на викладене, необхідно зауважити, що чинний КУпАП за своєю суттю є законом, який поєднує норми матеріального та процесуального права, охоплює всі сфери суспільно-економічного життя і в той же час містить в собі ряд колізійних норм або норм, які не виконуються через їх недосконалість (нікчемних норм), а тому потребує системних законодавчих змін.

Зокрема, стадія виконання постанови про накладення адміністративних стягнень є заключною і зазвичай проходить у два етапи: 1) звернення постанови до виконання і 2) безпосереднє виконання постанови про накладення адміністративних стягнень.

Під зверненням постанови до виконання у ст. 303 КУпАП необхідно розуміти своєчасне (не більш ніж через три місяці з дня її винесення) направлення постанови до органу, який відповідно до законодавства уповноважений її безпосередньо виконувати, в даному випадку до органу НП, і визнається єдиним юридичним фактом, який має значення для встановлення, чи підлягає вона виконанню, незалежно від того, чи розпочато безпосереднє (реальне) виконання цієї постанови, що дотримано судом першої інстанції.

Безпосереднє виконання постанов про накладення стягнення у виді адміністративного арешту також забезпечує орган НП у порядку, встановленому законами України (ч. 2 ст. 300 КУпАП), однак системний аналіз основних положень цього Кодексу, в тому числі і розділу V, дає підстави для висновку, що законодавством України не передбачена давність виконання постанови судді про накладене стягнення, яка вже прийнята відповідним органом до виконання, що в свою чергу надає надзвичайно широкі можливості для зловживань у процесі виконання цих судових рішень, необґрунтовано обмежує права, свободи і законні інтереси осіб, які притягнуті до адміністративної відповідальності та взагалі нівелює завдання КУпАП і зводить нанівець певні засади судочинства, які закріплені у ст. 1, 7, 39, 245, 246, 268, 298, 300, 303, 305 і 326 КУпАП; розділ I ЗУ «Про судоустрій і статус суддів»; ст. 3, 24, 55, 124, 129, 129-1 Конституції України.

Таким чином, законодавець залишив поза сферою свого регулювання питання щодо строків виконання постанови про накладення адміністративного стягнення у виді арешту.

Фактична «безстроковість» виконання таких постанов суперечить принципу правової визначеності, що є складовою принципу верховенства права і широко застосовується ЄСПЛ при оцінці порушень державами-членами Конвенції, а «необмежений строк виконання» своєчасно надісланої постанови суперечить принципу 4 Рекомендації № R (91) 1 Комітету міністрів Ради Європи державам-членам стосовно адміністративних санкцій, згідно якого, якщо адміністративний орган влади розпочав адміністративне провадження із застосування санкції, він зобов`язаний діяти залежно від обставин справи з розумною швидкістю.

Припинення виконання постанови про накладення адміністративного стягнення у межах КУпАП можливе лише за наявності обставин, зазначених у п. 5 (видання акту амністії, якщо він усуває застосування адміністративного стягнення), 6 (скасування акту, який встановлює адміністративну відповідальність) і 9 (смерть особи, щодо якої було розпочато провадження в справі) ст. 247 цього Кодексу, при наявності яких орган (посадова особа), який виніс постанову про накладення адміністративного стягнення, припиняє її виконання (ст. 302 КУпАП).

Однак вказана норма має іншу правову природу і не кореспондується зі строками виконання постанов про накладення стягнення у виді адміністративного арешту, а тому у даному конкретному випадку застосована бути не може.

На національному рівні КСУ в своєму рішенні від 29.06.2010 у справі № 17-рп/2010 за конституційним поданням Уповноваженого ВРУ з прав людини зазначив, що «одним із елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлених такими обмеженнями» (абз. 3 п.п. 3.1 п. 3), а у рішенні від 22.09.2005 № 5 рп/2005 той же Суд вказав, що «із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі» (абз. 2 п.п. 5.4 п. 5).

Цей висновок об`єктивно узгоджується із судовою практикою ЄСПЛ, який неодноразово у своїх рішеннях вказував, що коли йдеться про позбавлення свободи, надзвичайно важливою умовою є забезпечення загального принципу юридичної визначеності (рішення від 28.03.2000 у справі «Барановський проти Польщі» (Baranowski v. Poland), заява № 28358/95). ЄСПЛ нагадує, що «національне законодавство має з достатньою чіткістю визначати межі та спосіб здійснення відповідного дискреційного права, наданого органам влади, щоб забезпечувати громадянам той мінімальний рівень захисту, на який вони мають право згідно з принципом верховенства права в демократичному суспільстві» (рішення від 15.11.1996 у справі «Доменічіні проти Італії» (Domenichini v. Italy), п. 33, Reports 1996-V), а у справі «Солдатенко проти України» (Soldatenko v. Ukraine), заява № 2440/07) зазначив, «встановлюючи, що будь-яке позбавлення свободи має здійснюватися «відповідно до процедури, встановленої законом», п. 1 ст. 5 не просто відсилає до національного закону... він також стосується «якості закону», вимагаючи від закону відповідності принципові верховенства права... При цьому «якість закону» означає, що у випадку, коли національний закон передбачає можливість позбавлення свободи, такий закон має бути достатньо доступним, чітко сформульованим і передбачуваним у своєму застосуванні для того, щоб виключити будь-який ризик свавілля» (п. 111, рішення від 23.10.2008).

У справі «Стіл та інші проти Сполученого Королівства» (Steel and Others v. the United Kingdom), рішення від 23.09.1998 (п. 54), Суд наголосив, що «Конвенція вимагає, щоб усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, якщо виникне потреба з належною порадою, передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, які може спричинити певна дія. Вислови «законний» та «згідно з процедурою, встановленою законом», зумовлюють повне дотримання основних процесуальних норм внутрішньодержавного права».

В інших рішеннях ЄСПЛ також неодноразово звертав увагу на недосконалість чинного законодавства України і необхідність дотримуватися принципу правової визначеності, зокрема у п. 53 рішення від 06.11.2008 у справі «Єлоєв проти України» (Yeloyev v. Ukraine), заява № 17283/02); у п. 19 рішення від 18.12.2008 у справі «Новік проти України» (Novik v. Ukraine), заява № 48068/06).

Крім того, КСУ у п. 3.4 і 3.6 свого рішення від 11.10.2011 (справа № 10-рп/2011), аналізуючи положення міжнародних актів, наголосив, що «не вбачається різниці між кримінальними та адміністративними протиправними діяннями, оскільки вони охоплюються загальним поняттям «правопорушення», а відмінність адміністративного правопорушення від злочину полягає, насамперед, у тому, що воно є менш суспільно небезпечним». У цьому рішенні Суд поширив певні гарантії кримінального процесу і на процес притягнення особи до адміністративної відповідальності.

Таким чином, виходячи із системного аналізу вказаного законодавства України, правової позиції ЄСПЛ, який за певних умов поширює стандарти Конвенції для кримінального провадження на справи про адміністративні правопорушення (рішення від 30.01.2015 у справі «Швидка проти України» (Shvydka v. Ukraine), заява № 17888/12; рішення від 09.06.2011 у справі «Лучанінова проти України» (Luchaninova v. Ukraine), заява № 16347/02); рішення від 15.05.2008 у справі «Надточій проти України» (Nadtochiy v. Ukraine), заява № 7460/03), враховуючи принцип правової визначеності, який є невід`ємною, органічною складовою принципу верховенства права (ст. 3 Основного Закону) та який знайшов своє закріплення у судовій практиці КСУ, ВСУ, ВС і прецедентних рішеннях ЄСПЛ, суд приходить до переконання, що зазначена справа про адміністративне правопорушення щодо накладення на ОСОБА_1 стягнення у виді арешту, для цілей ст. 6 Конвенції, належить до справ із обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення. Відтак, на цю категорію справ поширюється гарантії ст. 6 Конвенції, що у свою чергу надає можливість застосувати аналогію закону при розгляді постанови судді щодо відмови у визнанні такою, що не підлягає виконанню постанови цього ж судді про накладення адміністративного стягнення, тобто застосувати у межах своєї компетенції до КУпАП іншої норми закону, зокрема КК, яка регламентує подібні відносини, заповнивши тим самим прогалину у законодавстві України про адміністративні правопорушення, в тому числі і щодо можливості перегляду оскарженого судового рішення в апеляційній інстанції, що є невід`ємним правом (правом на справедливий суд, гарантованого ст. 6 Конвенції), а для суддів усіх інстанцій важливим елементом законного і справедливого правосуддя, оскільки мова не йде про норми, які встановлюють виключення або спеціальне правове регулювання.

Такою нормою у КК є ст. 80, яка розташована у розділі ХІІ «Звільнення від покарання та його відбування» і регламентує звільнення від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку.

Згідно ч. 1 цієї статті особа звільняється від відбування покарання, якщо з дня набрання чинності обвинувальним вироком його не було виконано в такі строки: 1) два роки - у разі засудження до покарання менш суворого, ніж обмеження волі; 2) три роки - у разі засудження до покарання у виді обмеження волі; 3) п`ять років - у разі засудження до покарання у виді позбавлення волі за нетяжкий злочин, а також при засудженні до позбавлення волі на строк не більше п`яти років за тяжкий злочин; 4) десять років - у разі засудження до покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років за тяжкий злочин, а також при засудженні до позбавлення волі на строк не більше десяти років за особливо тяжкий злочин; 5) п`ятнадцять років - у разі засудження до покарання у виді позбавлення волі на строк більше десяти років за особливо тяжкий злочин.

Перебіг давності зупиняється, якщо засуджений ухиляється від відбування покарання. У цих випадках перебіг давності відновлюється з дня з`явлення засудженого для відбування покарання або з дня його затримання. У цьому разі строки давності, передбачені пунктами 1-3 частини першої цієї статті, подвоюються. Перебіг давності переривається, якщо до закінчення строків, зазначених у частинах першій та третій цієї статті, засуджений вчинить новий злочин. Обчислення давності в цьому випадку починається з дня вчинення нового злочину (ч. 3 і 4 ст. 80 КК).

Україна є соціальною, правовою державою; людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (ст. 1, 3 Основного Закону). В Україні визнається і діє принцип верховенства права; Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України та повинні відповідати їй; норми Конституції України є нормами прямої дії (ст. 8 Основного Закону).

КСУ у рішенні від 02.11.2004 № 15-рп/2004 зауважив, що «верховенство права» це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню. У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом, відповідності злочину і покарання, цілях законодавця і засобах, що обираються для їх досягнення» (абз. 2, 3, 4 п.п. 4.1 п. 4 мотивувальної частини).

Враховуючи наведене, суд приходить до переконання, що відповідно до принципу верховенства права давність виконання постанови судді про накладення стягнення у виді адміністративного арешту в адміністративному праві не може тривати довше, ніж давність виконання обвинувального вироку суду у кримінальному праві, у якому особа звільняється від відбування покарання, якщо з дня набрання чинності обвинувальним вироком його не було виконано: 2 роки у разі засудження до покарання менш суворого, ніж обмеження волі (яким і є арешт згідно п. 8 і 9 ст. 51, 60 КК; п. 7 ч.1 ст. 24, 32 КУпАП).

Таким чином, системний аналіз положень КУпАП у поєднанні з вказаним законодавством і судовою практикою, дають підстави вважати, що строк давності виконання постанови судді про накладення стягнення у виді адміністративного арешту повинен розпочинатися з дня набрання цим судовим рішення законної сили, тобто через 10 днів з дня її винесення, і в усякому разі не перевищувати 2-х років, а тому подання є обґрунтованим і підлягає задоволенню.

При цьому, суд враховує і той факт, що матеріали справи про адміністративне правопорушення не містять будь-якої інформації про ухилення ОСОБА_1 від виконання адміністративного стягнення.

Ураховуючи викладене, подання щодо громадянина ОСОБА_1 про звільнення від відбування адміністративного стягнення у виді адміністративного арешту, накладеного постановою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23.07.2020 слід задовольнити, у зв`язку із закінченням строку давності виконання постанови суду.

Враховуючи викладене та керуючись ст. ст. 32, 51, 299, 304, 326-327 КУпАП, суддя, -

ПОСТАНОВИВ:

Подання начальника Тернопільського РУП ГУНП в Тернопільській області Осадці С.М. про звільнення від відбування адміністративного стягнення у виді адміністративного арешту, у зв`язку із закінчення строку давності виконання постанови суду стосовно ОСОБА_1 - задовольнити.

Звільнити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від відбування адміністративного стягнення у виді адміністративного арешту на строк 5 (п`ять) діб, накладеного постановою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23.07.2020, у зв`язку із закінченням строків давності виконання постанови суду.

Постанова може бути оскаржена до Тернопільського апеляційного суду через Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області протягом десяти днів з дня її винесення.

Суддя П.П. Гуменний