КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 33/824/852/2023 Доповідач в суді II інстанції - Ігнатченко Н.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 березня 2023 року Київ

Київський апеляційний суд у складі судді судової палати з розгляду цивільних справ Ігнатченко Н.В., за участі адвоката Головащенко Ксенії Геннадіївни, розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Дарницького районного суду міста Києва від 17 січня 2020 року про притягнення до адміністративної відповідальності - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 6 статті 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення,

В С Т А Н О В И В:

Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії ДПР18 №060744 від 13 жовтня 2019 року судноводій ОСОБА_1 13 жовтня 2019 року о 15.50 годині на Київському водосховищі р. Дніпро поблизу с. Гусинці Бориспільського району керував маломірним судном Прогрес 4 з навісним двигуном в стані алкогольного сп`яніння. Стан сп`яніння зі згоди водія вимірювався за допомогою приладу Драгер, результати тесту 0,65 %, за що відповідальність передбачена за ч. 6 ст. 130 КУпАП.

Постановою судді Дарницького районного суду м. Києва від 17 січня 2020року, ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 6 ст. 130 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 2 550 грн, а також стягнуто з ОСОБА_2 судовий збір на користь держави у розмірі 384,20 грн, хоча мотивувальній частині цієї постанови було встановлено провину ОСОБА_1 у скоєнні вказаного адміністративного правопорушення.

17 серпня 2022 року ОСОБА_1 звернувся до районного суду із заявою про виправлення описки у даній постанові в частині визнання ОСОБА_2 винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч. 6 ст. 130 КУпАП, де вказати ОСОБА_1 (а.с. 20).

На заяву ОСОБА_1 про виправлення описки в постанові від 17 січня 2020 року місцевий суд належної уваги не звернув, заходів щодо виправлення недоліків судового рішення не здійснив.

Не погоджуючись з вказаною постановою, 1 листопада 2022 року ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, однак постановою Київського апеляційного суду від 11 листопада 2022 року апеляційну скаргу повернуто як таку, що не була підписана.

16 листопада 2022 року ОСОБА_1 повторно звернувся з апеляційною скаргою на постанову судді Дарницького районного суду м. Києва від 17 січня 2020року, в якій просив суд апеляційної інстанції поновити йому строк на апеляційне оскарження вказаної постанови, скасувати її, а провадження у справі закрити на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП в зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 6 ст. 130 КУпАП.

Мотиви апеляційної скарги зводяться до того, що суддя розглянувши матеріали справи про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , разом з тим винним у вчиненні адміністративного правопорушення визнав ОСОБА_2 та наклав на нього стягнення, тобто суддя не встановив особу, щодо якої здійснив розгляд справи. Винуватою визнано особу, яка відмінна від особи, вказаної в протоколі про адміністративне правопорушення, тобто рішення про винуватість особи, стосовно якої складено протокол про адміністративне правопорушення суддею не прийнято.

Також апелянт звертає увагу на наступне: постанова містить інформацію про те, що суддя розглянув адміністративні матеріали, які надійшли з Управління Патрульної поліції у м. Києві, при тому, що матеріали до суду були надіслані Переяслав-Хмельницьким відділом поліції ГУ НП у Київській області. Апелянт вважає, що вказана невідповідність свідчить про те, що викладені в постанові фактичні обставини є відмінними від дійсних правдивих фактів, що відбулися в часі і просторі, рішення судді є необґрунтоване.

Крім цього звертає увагу, що постанова містить твердження про те, що винність ОСОБА_1 підтверджується поясненнями свідків, проте протокол про адміністративне правопорушення не містить інформації про наявність свідків правопорушення, їх прізвища, імена, по-батькові та місць проживання в графах протоколу, що визначені для запису свідків. Також в матеріалах справи відсутні пояснення осіб, які б могли бути опитані в судовому засіданні.

Апелянт зауважує, що оскаржувана постанова містить твердження про те, що винність ОСОБА_1 підтверджується відеозаписом, на якому правопорушник відмовляється пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння. При цьому, в матеріалах справи наявний акт огляду ОСОБА_1 на стан алкогольного сп`яніння з використанням спеціальних технічних засобів, тобто наявний письмовий доказ, який прямо спростовує вказане у постанові твердження, тому підстави для висновку судді про відмову ОСОБА_1 пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння невідомі, зазначені твердження суду прямо суперечить фактичним обставинам справи, а висновок суду в цій частині не ґрунтується на обставинах справи.

Заперечує вказане в постанові суду твердження про те, що винність ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення підтверджується тим, що правопорушник не заперечує проти того, що вживав алкоголь, та вказує, що дане твердження не відповідає матеріалам справи на підставі такого. У своєму поясненні, що міститься в протоколі (а.с. 5), та в поясненні на окремому аркуші від 13 жовтня 2019 року ОСОБА_1 стверджує, що вжив спиртне 10 жовтня 2019 року, тобто за три дні до дня огляду на стан алкогольного сп`яніння та складення протоколу. Отже, ОСОБА_1 не визнавав, що вживав алкоголь у день складання протоколу.

Апелянт вказує на порушення п. 6 Інструкції «Про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції», затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України та Міністерства охорони здоров`я України від 9 листопада 2015 року № 1452/735, щодо проведення огляду на стан сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу в присутності двох свідків. При цьому, в якості свідків не можуть бути залучені поліцейські або особи, щодо неупередженості яких є сумніви. А в акті огляду ОСОБА_1 на стан алкогольного сп`яніння з використанням спеціальних технічних засобів, як і в інших матеріалах справи, відсутні будь-які дані про залучення двох свідків при огляді ОСОБА_1 на стан сп`яніння на місці зупинки, що є прямим порушенням припису чинного законодавства, тому апелянт вважає незаконним та недопустимим даний акт огляду як доказ. Інші належні та допустимі докази перебування ОСОБА_1 в стані алкогольного сп`яніння під час керування річковим малим судном відсутні. Тому апелянт вважає, що за вказаних обставин відсутні належні та допустимі докази, якими б доводився стан алкогольного сп`яніння ОСОБА_1 під час керування річковим малим судном, а відтак відсутня подія та склад інкримінованого адміністративного правопорушення в діях ОСОБА_1 і справа підлягає закриттю.

Щодо підстав для поновлення строку на апеляційне оскарження, то апелянт зазначає, що у протоколі про адміністративне правопорушення міститься запис про розгляд справи в Дніпровському районному суді м. Києва, і в графі де має бути зазначено дата та час розгляду справи, поліцейським зроблено запис: «за викликом суду». Тобто під час складання протоколу його не повідомили про дату та час його розгляду матеріалів. Дніпроовський районний суд жодного разу, жодного виклику на його адресу не направляв, в матеріалах справи відсутні такі дані. Дніпровський районний суд м. Києва взагалі не здійснював розгляд справи щодо ОСОБА_1 , при тому, що поліція направила матеріали саме до цього суду, про що було відомо ОСОБА_1 , а за постановою судді Дніпровського районного суду м. Києва від 6 листопада 2019 року матеріали адміністративної справи № 755/17669/19 були передані для розгляду Дарницькому районному суду м. Києва за підсудністю. Дарницьким районним судом м. Києва ОСОБА_1 не був повідомлений про день та час розгляду даного матеріалу, чим він був позбавлений можливості дати свої пояснення по суті обвинувачення та обставин. Апелянт проводить аналіз викликів його до суду, та зазначає, що судова повістка-повідомлення від 18 листопада 2019 року про виклик на 09.30 годину 3 грудня 2019 року йому вручена не була. Інформація про направлення вказаної повістки-повідомлення на його адресу в матеріалах справи відсутня. Щодо повідомлення про день розгляду на 17 січня 2020 року, в день коли було ухвалено оскаржувану постанову, то в матеріалах справи взагалі відсутня копія повістки-повідомлення про виклик ОСОБА_1 до суду та призначення судового засідання у справі, при цьому, що в матеріалах протоколу вказано номер телефону ОСОБА_1 .

Копію оскаржуваної постанови ОСОБА_1 отримав 26 жовтня 2022 року за його заявою. Вказана апеляційна скарга разом зі справою вперше надійшла на адресу Дарницького районного суду м. Києва 1 листопада 2022 року і до Київського апеляційного суду 8 листопада 2022 року (а.с. 25-32). Постановою Київського апеляційного суду від 11 листопада 2022 року апеляційну скаргу повернуто як таку, що ним не була підписана (а.с. 33-36). Підписавши апеляційну скаргу, ОСОБА_1 направив апеляційну скаргу до суду першої інстанції 16 листопада 2022 року, а до Київського апеляційного суду матеріали справи разом з апеляційною скаргою надійшли 22 листопада 2022 року (а.с. 37).

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції 27 грудня 2022 року адвокат Головащенко К.Г. підтримала апеляційну скаргу в цілому та просила поновити строк на апеляційне оскарження даної постанови, мотивуючи клопотання тим, що ОСОБА_1 не був повідомлений про дату і час розгляду протоколу, а дізнавшись про оскаржувану постанову, подав заяву про виправлення описки в даній постанові, щоб можливо було її оскаржити чи пред`явити до виконання, оскільки в мотивувальній частині постанови мова йшла про ОСОБА_1 , але в резолютивній частині вказана інша особа.

Заслухавши пояснення адвоката, за вказаних обставин на підставі ч. 1 ст. 379 КПК України та ст. ст. 283, 294 КУпАП, постановою Київського апеляційного суду від 27 грудня 2022 року матеріали справи про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Дарницького районного суду м. Києва від 17 січня 2020 року про притягнення останнього до адміністративної відповідальності за ч. 6 ст. 130 КУпАП було повернуто до Дарницького районного суду м. Києва для вирішення питання про виправлення описки у вказаній постанові суду.

Після вирішення питання про виправлення описки у судовому рішенні матеріали справи № 755/17669/19з постановою Дарницького районного суду міста Києва від 17 січня 2023 року надійшли до Київського апеляційного суду 24 січня 2023 року та було продовжено розгляд справи.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції захисник ОСОБА_1 - адвокат Головащенко К.Г. підтримала апеляційну скаргу та обставини викладені в ній, та просила поновити строк на апеляційне оскарження даної постанови і задовольнити вимоги апелянта про необхідність її скасування як незаконнуіз закриттям провадження у даній справі.

Вислухавши пояснення адвоката, вивчивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд прийшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

За змістом ч. 2 ст. 294 КУпАП, постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена протягом десяти днів з дня винесення постанови особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником та в окремих випадках прокурором.

Твердження апелянта щодо поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження, викладені в апеляційній скарзі щодо поновлення строку на апеляційне оскарження,матеріалами справи не спростовуються, оскільки виправлення описки в постанові Дарницького районного суду м. Києва від 17 січня 2020 року про притягнення до адміністративної відповідальності саме ОСОБА_1 , а не ОСОБА_2 , було зроблено постановою Дарницького районного суду м. Києва 16 січня 2023 року, тому строк на подачу апеляційної скарги підлягає поновленню.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Згідно вимог ст.ст. 245, 252, 280 КУпАП при розгляді справи про адміністративні правопорушення забезпечується всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин справи, підлягають до з`ясування питання чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, рішення приймається на підставі доказів оцінених суддею за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному і об`єктивному досліджені всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Визнаючи ОСОБА_1 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 6 ст. 130 КУпАП, суддя першої інстанції зазначив, що його вина у вчиненні цього правопорушення підтверджується матеріалами справи, а саме: протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями свідків, відеозаписом, на якому правопорушник відмовляється пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння, не заперечуючи проти того, що вживав алкоголь та стверджує, що працівники поліції зупинили його без поважних причин (а.с. 14).

Ухвалюючи оскаржувану постанову, суд у мотивувальній частині постанови зазначив, що врахував обставини скоєного адміністративного правопорушення та особу правопорушника, проаналізував докази по справі з точки зору їх допустимості, об`єктивності та достатності, за відсутності будь-яких істотних суперечностей вважав вину ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 6 ст. 130 КУпАП доведеною та вважав за необхідне притягнути його до адміністративної відповідальності.

Проте, апеляційний суд не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції з наступних міркувань.

Завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення є охорона прав і свобод громадян, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством (ст. 1 КУпАП).

Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності (ч. 2 ст. 7 КУпАП).

Згідно зі ст. 245 КУпАП, завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Відповідно до ст. 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю (ст. 252 КУпАП).

Постанова суду першої інстанції не відповідає зазначеним вище вимогам, оскільки суд не врахував зміст протоколу про адміністративне правопорушення, не дав належної оцінки наявним у справі доказам та не оцінив їх відповідність вимогам законодавства і всупереч наведеним вимогам КУпАП прийняв необгрунтоване рішення про винуватість ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 6 ст. 130 КУпАП та накладення на нього адміністративного стягнення.

Частина 6 ст. 130 КупАП передбачає адміністративну відповідальність особи за дії, передбачені частиною п`ятою цієї статті, вчинені особами, які не мають права керування річковими, морськими, малими, спортивними суднами або водними мотоциклами.

За ч. 5 ст. 130 КУпАП відповідальність наступає за керування річковими, морськими, малими, спортивними суднами або водними мотоциклами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а так само передача керування судном особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, а також відмова осіб, які керують річковими, морськими, малими, спортивними суднами або водними мотоциклами, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Аналіз змісту ч. 5, 6 ст. 130 КупАП свідчить про те, що диспозиція даної норми містить кілька окремих складів адміністративного правопорушення, які є самостійними і відрізняються за своєю об`єктивною стороною, тобто за характером вчинених особою дій, за які цю особу може бути притягнуто до адміністративної відповідальності. Такі дії зокрема можуть виражатися у керуваннісудном в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння; передачу керування судном особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння, або відмові особи, яка керує судном, від проходження огляду на стан сп`яніння.

Відповідно до ст. 256 КУпАП у протоколі про адміністративне правопорушення серед інших обставин в тому числі зазначаються місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення.

Розглядаючи справу, судяне звернув увагу на зміст протоколу про адміністративне правопорушеннята відповідність суті адміністративного правопорушення, вказаного у протоколі, положенням диспозиції ч. 6 ст. 130 КУпАП.

Так, у протоколі про адміністративне правопорушення серії ДПР18 № 06-744 від 13 жовтня 2019 року, складеному у відношенні ОСОБА_1 зазначено, що останній 13 жовтня 2019 року о 15.50 годині на Київському водосховищі р. Дніпро поблизу с. Гусинці Бориспільського району керував маломірним судном Прогрес 4 з навісним двигуном в стані алкогольного сп`яніння. Стан сп`яніння зі згоди водія вимірювався за допомогою приладу Драгер, результати тесту 0,65 проміле, за що відповідальність передбачена ч. 6 ст. 130 КУпАП.

Інформація про свідків в протоколі про адміністративне правопорушення не зазначена.

До протоколу додаються чек-роздруківка, пояснення, акт (а.с.2).

Тобто, у протоколі не зазначено як те, що ОСОБА_1 відмовляється пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння, так і не зазначено ознаки сп'яніння, а також відсутні твердження про те, що ОСОБА_1 не заперечує проти того, що вживав алкоголь, щоб стверджувати про стан сп`яніння.

При цьому до протоколу про адміністративне правопорушення додано чек- роздруківку з приладу Драгер, що спростовує посилання суду в постанові про відмову ОСОБА_1 пройти огляд на стан сп`яніння (а.с. 2).

Крім цього, на відео з бодікамери також відсутня подія, де б ОСОБА_1 відмовлявся від проходження огляду на стан сп`яніння.

Отже, визнаючи ОСОБА_1 винним у керуванні маломірним судном Прогрес 4 з навісним двигуном у стані алкогольного сп`яніння, суд першої інстанції очевидно та поза всяким розумним сумнівом вийшов за межі змісту та суті адміністративного правопорушення, вказаного у протоколі, та не в повній мірі дослідив всі обставини справи в сукупності з доданими до протоколу про адміністративне правопорушення матеріалами.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, зокрема у справах «Малофєєва проти Росії» («Malafeyeva у Russia», рішення від 30 травня 2013 року, заява №36673/04) та «Карелін проти Росії» («Karelin у. Russia» заява № 926/08, рішення від 20 вересня 2016 року), у випадку, коли викладена в протоколі фабула адміністративного правопорушення не відображає всіх істотних ознак складу правопорушення, суд не має права самостійно редагувати її, а так само не може відшукувати докази на користь обвинувачення, оскільки це становитиме порушення права на захист та принципу рівності сторін процесу, оскільки особа має захищатися виключно від обвинувачення, яке підтримується не стороною обвинувачення, а фактично самим судом.

Окрім цього, в постанові від 17 січня 2020 року суд зазначив, що вина ОСОБА_1 у вчиненні цього правопорушення підтверджується матеріалами справи, зокрема поясненнями свідків та відеозаписом, на якому правопорушник відмовляється пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння.

Проте, інформація про свідків в протоколі про адміністративне правопорушення серії ДПР18 № 06-744 від 13 жовтня 2019 року відсутня.

На відео з бодікамери та акті огляду ОСОБА_1 на стан алкогольного сп`яніння з використанням спеціальних технічних засобів, як і в інших матеріалах справи свідки та інформація про їх присутність також відсутня, на що ОСОБА_1 вірно вказує в апеляційній скарзі, при цьому посилаючись на порушення Інструкції «Про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції», затвердженої Наказом МВС України та МОЗ України від 9 листопада 2015 року № 1452/735 (зареєстрований в Міністерстві юстиції України 11 листопада 2015 року за № 1413/27858), де в п. 6 розділу 2 зазначено, що огляд на стан сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу проводиться в присутності двох свідків. Не можуть бути залучені як свідки поліцейські або особи, що щодо неупередженості яких є сумніви.

Відповідно до ч. 2 ст. 266 КУпАП (що діяла станом на день складання протоколу про адміністративне правопорушення), огляд водія (судноводія) на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують його увагу та швидкість реакції, проводиться з використанням спеціальних технічних засобів поліцейським у присутності двох свідків.

Відповідно до ч. 5 ст. 266 КУпАП (що діяла станом на день складання протоколу про адміністративне правопорушення, є і була незмінною станом на час розгляду адмінпротоколу судом першої та апеляційної інстанції ) огляд особи на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують її увагу та швидкість реакції, проведений з порушенням вимог цієї статті, вважається недійсним.

У протоколі про адміністративне правопорушення та акті огляду на стан сп`яніння ОСОБА_1 відсутні свідки, що суперечить ч. 2 ст. 266 КупАП, постанові КМ України від 17 грудня 2008 року та Інструкції про огляд на стан сп`яніння на місці зупинки від 9 листопада 2015 року, що не узгоджується із визначеним ЄСПЛ стандартом доказування «поза розумним сумнівом», а тому відповідно до ч. 5 ст. 266 КУпАП такий оглядвважається недійсним.

Зміни до ч. 2 ст. 266 КУпАП внесено Законом України № 1231-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення відповідальності за окремі правопорушення у сфері безпеки дорожнього руху», який набрав чинності 17 березня 2021 року, що врегульовували процедуру огляду водія на стан алкогольного сп`янінні на місці. Зокрема, якщо в попередній редакції, що діяла на час складання протоколу та огляду ОСОБА_1 на стан сп`яніння, присутність двох свідків під час огляду була обов`язковою, то в нинішній редакції ч. 2 ст. 266 КУпАП достатньо відеозапису, і лише в разі неможливості застосування відеозапису огляд проводиться у присутності двох свідків.

Згідно ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також іншими документами.

Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених ст.255 цього Кодексу.

Також, окремо слід звернути увагу на посилання апелянта щодо порушення його права бути особисто присутнім в судовому засіданні та обізнаним про день та час розгляду матеріалів адміністративного протоколу відносно нього в суді, та можливості дати пояснення по суті.

Згідно даних протоколу про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 (а.с. 1) в графі повідомлення, що розгляд адміністративної справи відбудеться - зазначено «за викликом суду, Дніпровський суд м. Києва».

Про те, що матеріали адміністративної справи були направлені до Дніпровського районного суду м. Києва орієнтує конверт відправлення матеріалів від Переяслав-Хмельницького відділу поліції голові Дніпровського районного суду м. Києва (а.с. 8) та протокол автоматизованого розподілу судової справи між суддями цього ж суду від 4 листопада 2019 року (а.с. 9), а також постанова судді Дніпровського районного суду м. Києва від 6 листопада 2019 року про передачу матеріалів адміністративної справи про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 для розгляду до Дарницього районного суду м. Києва (а.с.10).

Про направлення матеріалів справи до іншого суду ОСОБА_1 не був повідомленим як Дніпровським районним судом м. Києва, так і Дарницьким районним судом м. Києва.

Наведене є порушенням положень ст. 280 КупАП щодо законності і обгрунтованості постанови у справі про адміністративне правопорушення.

При вирішенні апеляційної скарги відповідно до приписів ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» апеляційний суд застосовує Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і практику Європейського суду з прав людини як джерела права.

Так згідно ч.2 ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Загальноприйнятий європейський стандарт доказування «поза розумним сумнівом», сформульований у рішеннях ЄСПЛ, зокрема від 14 лютого 2008 року у справах «Кобець проти України» (п.43) та «Авшар проти Туреччини» (п. 282), «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21 квітня 2011 року, «Барбера, Мессеге і Ябардо про Іспанії» від 6 грудня 1998 року, згідно яких доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість обвинуваченого доведено поза розумним сумнівом.

З урахуванням наведеного, апеляційний суд прийшов до висновку, що винуватість ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення за ч. 6 ст. 130 КУпАП не доводиться сукупністю наявних у справі доказів, які не є переконливими, достатньо вагомими і узгодженими між собою, та відповідають вимогам Закону, а відтак викликають у суду обгрунтований сумнів.

Згідно з ст. 62 Конституції України, обвинувачення не може ґрунтуватись на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Відповідно до п. 39 постанови Верховного Суду від 8 липня 2020 року у справі № 463/1352/16-а у силу принципу презумпції невинуватості, що підлягає застосуванню у справах про адміністративні правопорушення, всі сумніви щодо події порушення та винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведені подія та вина особи мають бути прирівняні до доведеної невинуватості цієї особи.

За таких обставин апеляційний суд прийшов до висновку, що суддя першої інстанції не звернув увагу на зміст протоколу про адміністративне правопорушення і додані до нього матеріали, вийшов за межі суті адміністративного правопорушення, вказаного у протоколі про адміністративне правопорушення, не вірно надав оцінку наявним у справі доказам, не звернув увагу на наявні порушення, що призвело до помилкового висновку щодо винуватості ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 6 ст. 130 КУпАП.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

З урахуванням наведеного, апеляційна скарга підлягає задоволенню, постанова судді Дарницького районного суду м. Києва від 17 січня 2020 року з виправленими в ній описками згідно з постановою Дарницького районного суду м. Києва від 16 січня 2023 року щодо ОСОБА_1 скасуванню, а провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП закриттю за відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 6 ст. 130 КУпАП.

На підставі викладеного та керуючись ст. 294 КУпАП, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Поновити ОСОБА_1 пропущений строк на апеляційне оскарження постанови Дарницького районного суду міста Києва від 17 січня 2020 року з виправленими в ній описками згідно постанови Дарницького районного суду міста Києва від 16 січня 2023 року.

ПостановуДарницького районного суду міста Києва від 17 січня 2020 року з виправленими в ній описками згідно постанови Дарницького районного суду міста Києва від 16 січня 2023 року, якою ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 6 статті 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення, скасувати, а провадження по справі закрити на підставі пункту 1 частини 1 статті 247 Кодексу України про адміністративні правопорушення у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 6 статті 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя

Київського апеляційного суду Н.В. Ігнатченко