Сквирський районний суд Київської області
Справа № 376/868/23
Провадження № 3/376/717/2023
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"26" червня 2023 р. суддя Сквирського районного суду Київської області Віговський С. І. , розглянувши матеріали, які надійшли від ВП №1 Білоцерківського РУП ГУ НП в Київській області, про притягнення до адміністративної відповідальності:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , року народження, громадянина України, освіта середня, працюючого, Бердичівський ЛВУ МГ «Оператор газороздільних станцій», жителя АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер відсутній,

за ч.3 ст. 184 Кодексу України про адміністративні правопорушення

встановив:

Згідно протоколу про адмінправопорушення, ОСОБА_1 , 21.03.2023 року о 14 год. 30 хв., допустив самовільне пересування собаки в наслідок чого собака вкусила гр. ОСОБА_2 ,за плече, заподіявши шкоди її здоров`ю. Своїми діями гр. ОСОБА_1 , порушив п.3.1.1. Правил утримання тварин у м.Сквира, затверджене рішенням Сквирської міської ради № 264 від 26.02.2021 року.

В судове засідання ОСОБА_1 , не з`явився заяв та клопотаь від нього на адресу суду не надходило.

Судом встановлено, що адміністративне правопорушення скоєне 21.03.2023 року, протокол про адміністративне правопорушення складено також 21.03.2023 року та надійшов до суду після дооформлення 20.06.2023 року.

Відповідно до ч.2 ст.7 КУпАП провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

У відповідності зі ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Статтею 252 КУпАП визначено, що орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Частиною першою статті 154 КУпАП передбачено відповідальність за утримання собак і котів у місцях, де це заборонено відповідними правилами, утримання незареєстрованих собак, приведення їх у громадські місця, вигулювання собак без повідків та намордників (крім собак, породи яких не внесені до Переліку небезпечних порід собак) чи в не відведених для цього місцях, а також неприбирання власником тварини її екскрементів під час перебування тварини у громадському місці (крім вигулювання у спеціально відведених для цього місцях).

Об`єктом даного адміністративного проступку є суспільні відносини у сфері ветеринарної безпеки та охорони здоров`я населення (абз. 3 ч. 2 ст. 16 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 06.04.2000 року № 1645-ІІІ).

Об`єктивна сторона виражається у таких формах, зокрема:

а) утримання собакі котів у місцях, де це заборонено відповідними правилами; б)утримання незареєстрованих собак; в) приведення їх у громадські місця, вигулювання собак без повідків та намордників (крім собак, породи яких не внесені до Переліку небезпечних порід собак) чи в не відведених для цього місцях; е) а також неприбирання власником тварини її екскрементів під час перебування тварини у громадському місці (крім вигулювання у спеціально відведених для цього місцях) формальний склад;

а) утримання собакі котів у місцях, де це заборонено відповідними правилами; б)утримання незареєстрованих собак; в) приведення їх у громадські місця, вигулювання собак без повідків та намордників (крім собак, породи яких не внесені до Переліку небезпечних порід собак) чи в не відведених для цього місцях, що спричинили заподіяння шкоди здоров`ю людини або її майну матеріальний склад;

Суб`єктивна сторона правопорушення визначається ставленням до наслідків і характеризується наявністю вини у формі прямого чи непрямого умислу. Необережність, як форма вини, правозастосуванню для притягнення особи до адмінвідповідальності за ст.154 КУпАП, не підлягає.

Частина 3 ст.154 КУпАП (в редакції на момент вчинення правопорушення) передбачає відповідальність за дії, передбачені ч.1 цієї статті, що спричинили заподіяння шкоди здоров`ю людини або її майну.

Доказами відповідно до ст.251 КУпАП є будь-які фактичні дані, на підставі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Матеріали справи не містять доведення вини пояснювача у вчиненні ним адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 154 КУпАП у формі прямого чи непрямого умислу, оскільки: 1) з його пояснень та матеріалів справи не вбачається, що він визнає свою вину; 2) із його пояснень слідує, що «вийшовши на подвір`я він побачив, що собаки немає та на город відкрита калітка», а отже пояснювач умисно не допускав самовільного пересування собаки внаслідок чого собака вкусив гр. ОСОБА_3 за плече, як це зазначено в протоколі; 3) відсутній причинно-наслідковий зв`язок між тим, що якщо навіть собаки пояснювача і не було на подвір`ї, то саме вона на місці події у вказаний у протоколі день та час вкусила гр. ОСОБА_3 за плече, як це зазначено в протоколі, оскільки в останньому та матеріалах справи не зазначається про ознаки тварини: окрас, стать, кличка, вік собаки та інші прикмети, за якими вона має бути ідентифікована, а лише вказано, що собака середнього зросту дворової породи.

Варто зазначити, що протокол про адміністративне правопорушення є процесуальним документом, в якому зазначається суть правопорушення та інші дані, необхідні для розгляду справи, і не може вважатися беззаперечним доказом вини особи.

Згідно зі ст.1 Закону України «Про захист тварин від жорстокого поводження» домашні тварини - собаки, коти та інші тварини, що протягом тривалого історичного періоду традиційно утримуються і розводяться людиною, а також тварини видів чи порід, штучно виведених людиною для задоволення естетичних потреб і потреб у спілкуванні, що, як правило, не мають життєздатних диких популяцій, які складаються з особин з аналогічними морфологічними ознаками, та існують тривалий час у їх природному ареалі. Утримання в домашніх умовах - обмеження природної волі домашніх тварин, що виключає їх вільне переміщення за межами квартири, подвір`я окремого будинку.

Згідно зі ст.9 Закону України «Про захист тварин від жорстокого поводження» особа, яка утримує домашню тварину, зобов`язана: забезпечити домашній тварині необхідні умови, що відповідають її біологічним, видовим та індивідуальним особливостям, відповідно до вимог цього Закону; дотримуватися санітарно-гігієнічних норм експлуатації жилого приміщення, де утримується домашня тварина (місце постійного утримання), та норм співжиття. Правила утримання домашніх тварин установлюються органами місцевого самоврядування. Особи, які утримують домашніх тварин, мають право з`являтися з ними поза місцями їх постійного утримання (супроводжувати їх). Дозволяється утримувати: домашніх тварин - у квартирах, де проживає кілька сімей, - лише за письмовою згодою всіх мешканців квартири. При цьому не дозволяється утримувати домашніх тварин у місцях загального користування; домашніх тварин -- у вільному вигулі на ізольованій, добре огородженій території (в ізольованому приміщенні) на прив`язі або без неї. Фізичні та юридичні особи, які утримують домашніх тварин, зобов`язані дотримуватися вимог нормативно-правових актів, зазначених у статті 2 цього Закону, санітарно-гігієнічних і ветеринарних норм та правил, а також не допускати порушень прав і законних інтересів інших фізичних і юридичних осіб та не створювати загрози безпеці людей, а також інших тварин.

Отже, аналіз зазначених норм переконує, що утримання собаки в будинку без намордника не становить складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.3 ст.154 КУпАП.

При цьому особою, що складала протокол про адміністративне правопорушення, незважаючи на бланкетну норму закону і всупереч вимогам КУпАП не вказано, які саме положення нормативно-правових актів (правил утримання тварин) порушив ОСОБА_1 , та в чому полягає об`єктивна сторона правопорушення, оскільки згідно положень ч.3 ст.154 КУпАП адміністративна відповідальність настає за вчинення декількох різних діянь (бездіяльності), кожне з яких повинно бути прив`язаним до певного положення відповідного нормативно-правового акту.

Згідно ч.1 ст. 256 КУпАП у протоколі про адміністративне правопорушення, крім іншого, зазначаються: місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення; нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане правопорушення; інші відомості, необхідні для вирішення справи.

Орган (посадова особа) при підготовці до розгляду справи про адміністративне правопорушення вирішує такі питання (ст. 278 КУпАП): 1) чи належить до його компетенції розгляд даної справи; 2) чи правильно складено протокол та інші матеріали справи про адміністративне правопорушення; 3) чи сповіщено осіб, які беруть участь у розгляді справи, про час і місце її розгляду; 4) чи витребувано необхідні додаткові матеріали; 5) чи підлягають задоволенню клопотання особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілого, їх законних представників і адвоката.

А) У протоколі, в частині складу адмінправопорушення сержантом поліції зазначено, зокрема, що: особа, яка притягується до адмінвідповідальності вчинила правопорушення, передбачене саме ч. 2 статті 154 КУпАП.

Водночас, у протоколі сержантом поліції в графі «чи притягався до адмінвідповідальності» зазначено, що «не притягався», а згідно довідки сержанта поліції В.Тлостюка (а.с. 9 адмінматеріалу) вбачається, що « ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , житель АДРЕСА_1 , до адміністративної відповідальності протягом року притягується вперше за порушення ч. 1 ст. 154 КУпАП.

Триваюче правопорушення - це проступок, пов`язаний з тривалим, неперервним невиконанням обов`язків, передбачених законом. Тобто, триваючі правопорушення характеризуються тим, що особа, яка вчинила якісь певні дії чи бездіяльність, перебуває надалі у стані безперервного продовження цих дій (бездіяльності). Ці дії безперервно порушують закон протягом якогось часу. Іноді такий стан продовжується значний час і увесь час винний безперервно вчиняє правопорушення у вигляді невиконання покладених на нього обов`язків. Триваюче правопорушення припиняється лише у випадку усунення стану за якого об`єктивно існує цей обов`язок, виконанням обов`язку відповідним суб`єктом або припиненням дії відповідної норми закону.

Подібна правова позиція щодо застосування норм права викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду України від 25.03.2008 у справі № 21-2343во07 та у постановах Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 804/401/17, від 23 листопада 2018 року у справі № 489/4756/16-а, від 11 листопада 2019 року у справі № 487/4899/15-а, від 30 січня 2020 року у справі № 133/1173/17, від 28 квітня 2020 року у справі № 822/973/17, від 15 травня 2020 року у справі № 361/6571/16-а.

Отже, триваючими визнаються правопорушення, які, почавшись з протиправної дії або бездіяльності, здійснюються безперервно шляхом невиконання обов`язку. Початковим моментом такого діяння може бути активна дія або бездіяльність, коли винний або не виконує конкретний покладений на нього обов`язок, або виконує його неповністю чи неналежним чином (Постанова Верховного суду від 04 травня 2020 року у справі №1540/3613/18, від 30 квітня 2020 року у справі № 461/6241/17).

А згідно положень статті 38 КУпАП строк притягнення до відповідальності, у такому випадку, повинен обчислюватись починаючи з моменту виявлення такого правопорушення відповідним органом.

При цьому, жодних інших доказів, які б підтверджували вчинення пояснювачем адмінправопорушення передбаченого ч. 1 ст. 154 КУпАП та притягнення його до адмінвідповідальності за цією частиною статті КУпАП протягом року, матеріали справи не містять.

Диспозиція ч. 2 ст. 154 КУпАП передбачає відповідальність за «дії, передбачені частиною першою цієї статті, вчинені особою, яка двічі протягом року піддавалася адміністративному стягненню за ч. 1 ст. 154 КУпАП».

У згаданому протоколі про адміністративне правопорушення відсутнє необхідне посилання на конкретну норму правил утримання тварин, що є обов`язковою складовою об`єктивної сторони правопорушення, передбаченого ч.3 ст.154 КУпАП.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) поширює стандарти, які встановлює Конвенція для кримінального провадження, на провадження у справах про адміністративні правопорушення, зазначаючи у своїх рішеннях про те, що допустимість доказів є прерогативою національного права і, за загальним правилом, саме національні суди повноважені оцінювати надані їм докази (п. 34 рішення у справі "Тейксейра де Кастор проти Португалії" від 09.06.98 року, п. 54 рішення у справі "Шабельника проти України" від 19.02.2009 року), а порядок збирання доказів, передбачений національним правом, має відповідати основним правам, визнаним Конвенцією про захист прав і основоположних свобод.

Склад правопорушення - це сукупність об`єктивних та суб`єктивних ознак, за наявності яких діяння вважається адміністративним правопорушенням. Відсутність хоча б однієї з ознак означає відсутність складу загалом.

Г) Щодо зазначення у протоколі в частині заподіяння шкоди укусом собаки здоров`ю дитини

У протоколі сержант поліції зазначив, зокрема, що: «21.04.2023р. о 14 год. 30 хв. допустив самовільне пересування собаки внаслідок чого собака вкусив гр. ОСОБА_3 за плече, заподіявши шкоди його здоров`ю».

У письмових поясненнях свідків ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та рапорті старшого інспектора-чергового ВП № 1 Білоцерківського РУП ГУ НП в Київській області від 21.03.2023 року № 900 йшлося про те, що медичної допомоги дитина не потребувала.

При цьому, до матеріалів справи сержантом поліції не додані докази заподіяння шкоди здоров`ю потерпілої дитини. Зокрема, при оформленні матеріалів справи про адмінправопорушення відносно пояснювача порушено норми ст.ст. 251, 256 КУпАП, а саме, не долучено доказів із зазначенням, які саме тілесні ушкодження отримав ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , чи зверталася мати дитини ОСОБА_2 за медичною допомогою в лікарню, як що так, то не надано медичних довідок із підтвердженням завдання тілесних ушкоджень (подібна позиція викладена у постанові Рівненського міського суду Рівненської області у справі № 569/24389/18 (щодо повернення матеріалів для належного оформлення)).

Отже, сержантом поліції без достатньої правової підстави вказано у протоколі про заподіяння шкоди укусом собаки здоров`ю дитини, при цьому, фактично кваліфіковано подію в цій частині вже за ч. 3 ст. 154 КУпАП (дії, передбачені частиною першою цієї статті, що спричинили, зокрема, заподіяння шкоди здоров`ю людини).

Статтею 62 Конституції України встановлено, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні правопорушення.

Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Суд не має права самостійно відшукувати докази винуватості особи у вчиненні правопорушення. Адже діючи таким чином, суд неминуче перебиратиме на себе функції обвинувача, позбавляючись статусу незалежного органу правосуддя, що є порушенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція).

Відповідно до ст. 19 Закону України "Про міжнародні договори України", ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" стала практика Європейського суду з прав людини є частиною національного законодавства та обов`язкова до застосування судами як джерело права.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що працівниками поліції при складанні протоколу про адміністративне правопорушення не були дотримані вимоги КУпАП, за яких цей протокол не можна визнати належним та допустимим доказом.

Частина 1 статті 6 Конвенції передбачає, що "кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який … встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення". Відповідно до ч. 2 ст. 6 Конвенції "кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку". А згідно з положеннями ч. 3 ст. 6 Конвенції кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має щонайменше такі права: мати час і можливості, необхідні для підготовки свого захисту; захищати себе особисто чи використовувати юридичну допомогу захисника, вибраного на власний розсуд, або за браком достатніх коштів для оплати юридичної допомоги захисника одержувати таку допомогу безоплатно, коли цього вимагають інтереси правосуддя, тощо.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) поширює стандарти, які встановлює Конвенція для кримінального провадження, на провадження у справах про адміністративні правопорушення. Наприклад, у справі "Лучанінова проти України" (рішення від 09.06.2011 р., заява N 16347/02) провадження у справі про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 51 КУпАП стосовно заявниці, яка вчинила дрібну крадіжку на загальну суму 0,42 грн., ЄСПЛ розцінив як кримінальне для цілей застосування Конвенції "з огляду на загальний характер законодавчого положення, яке порушила заявниця, а також профілактичну та каральну мету стягнень, передбачених цим положенням".

У рішенні у справі "Карелін проти Росії" ("Karelin v. Russia", заява N 926/08, рішення від 20.09.2016 р.) ЄСПЛ розглянув ситуацію, коли національний суд при розгляді справи про адміністративне правопорушення без участі сторони обвинувачення, що цілком відповідало нормам російського законодавства, ініціював дослідження доказів обвинувачення та за результатами дослідження доказів притягнув особу до відповідальності, уточнивши в судовому рішенні фабулу правопорушення, усунувши певні розбіжності та неточності, які мали місце в протоколі про адміністративне правопорушення. При цьому, за логікою ЄСПЛ, за умови відсутності сторони обвинувачення та при наявності певної неповноти чи суперечностей, суду не залишилося нічого іншого, як взяти на себе функції сторони обвинувачення, самостійно відшукуючи докази винуватості особи, що становить порушення ч. 1 ст. 6 Конвенції в частині дотримання принципу рівності сторін і вимог змагального процесу (за цих умов особа позбавлена можливості захищатися від висунутого проти нього обвинувачення перед незалежним судом, а навпаки вона має захищатися від обвинувачення, яке, по суті, судом підтримується).

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначав, що допустимість доказів є прерогативою національного права і, за загальним правилом, саме національні суди повноважені оцінювати надані їм докази (п. 34 рішення у справі "Тейксейра де Кастор проти Португалії" від 09.06.98 року, п. 54 рішення у справі "Шабельника проти України" від 19.02.2009 року), а порядок збирання доказів, передбачений національним правом, має відповідати основним правам, визнаним Конвенцією про захист прав і основоположних свобод.

Виходячи з положень ст. 8, ст. 62 Конституції України дотримання принципу верховенства права є однією з підвалин демократичного суспільства. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

У рішенні по справі "Барбера, Мессеге і Хабардо проти Іспанії" ЄСПЛ зазначив, що п. 2 статті 6 Конвенції вимагає, щоб при здійсненні своїх повноважень судді відійшли від упередженої думки, що обвинувачений вчинив злочинне діяння, так як обов`язок доведення цього лежить на обвинуваченні та будь-який сумнів трактується на користь обвинуваченого.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю у разі відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

При цьому, всі можливості для усунення сумнівів були вичерпані, а сукупність зібраних та проаналізованих по справі доказів не дозволяє їх спростувати у категоричній формі та зробити беззаперечний і однозначний висновок про вчинення ОСОБА_1 , дій направлених на порушення правил утримання собаки.

Оскільки у діях ОСОБА_1 , відсутні подія та склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 154 КУпАП, вважаю за необхідне закрити провадження у даній справі.

На підставі викладеного, керуючись ст. 247, 154, 248, 252, 268, 283, 284 КУпАП, суд

постановив:

Провадження по справі відносно ОСОБА_1 за ознаками вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 154 КУпАП закрити за відсутністю в її діях складу даного адміністративного правопорушення.

На постанову може бути подана апеляційна скарга до Київського апеляційного суду протягом десяти днів з дня її винесення через Сквирський районний суд.

Суддя С. І. Віговський