Справа № 448/62/23 Головуючий у 1 інстанції: Білоус Ю.Б.
Провадження № 33/811/491/23 Доповідач: Березюк О. Г.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2023 року. Львівський апеляційний суд у складі: судді судової палати у кримінальних справах Березюка О.Г., з участю захисника Семиренка П.Я., потерпілого ОСОБА_1 , розглянувши у місті Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Мостиського районного суду Львівської області від 15 березня 2023 року відносно ОСОБА_2 ,

встановив:

Постановою Мостиського районного суду Львівської області від 15.03.2023 року провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_2 закрито у зв`язку з відсутністю в діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП.

Згідно з протоколом про адміністративне правопорушення серії ВАВ №136047 від 09.01.2023 року, 26.12.2022 року близько 12:45 год., ОСОБА_2 , за місцем свого проживання, що за адресою: АДРЕСА_1 , обзивав нецензурними словами та словесно погрожував фізичною розправою колишньому зятю ОСОБА_1 , у присутності малолітнього онука ОСОБА_3 , 2016 року народження..

ОСОБА_1 в апеляційній скарзі просить постанову суду скасувати та постановити нову постанову, якою ОСОБА_2 визнати винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП.

На підтримання своїх апеляційних вимог апелянт покликається на те, що судом першої інстанції справа розглянута неповно та не об`єктивно, зокрема те, що судом першої інстанції не враховано належним чином наявних в матеріалах справи доказів, на переконання апелянта в діях ОСОБА_2 наявний склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП, оскільки не провокував жодних конфліктів, прийшов з метою зустрічі з власним сином.

Розглянувши матеріали справи № 448/62/23, дослідивши доводи апеляційної скарги, пояснення потерпілого, який підтримав подану апеляційну скаргу, захисника, який заперечив подану апеляційну скаргу, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Згідно статті 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Відповідно до ч.1 ст.173-2 КУпАП відповідальність настає за вчинення домашнього насильства, насильства за ознакою статі, тобто умисне вчинення будь-яких діянь (дій або бездіяльності) фізичного, психологічного чи економічного характеру (застосування насильства, що не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи чи переслідування, позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна або коштів, на які потерпілий має передбачене законом право, тощо), внаслідок чого могла бути чи була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого, а так само невиконання термінового заборонного припису особою, стосовно якої він винесений, або неповідомлення уповноваженим підрозділам органів Національної поліції України про місце свого тимчасового перебування в разі винесення такого припису.

Закриваючи провадження у справі відносно ОСОБА_2 суд першої інстанції зазначив, що ОСОБА_1 не є членом сім`ї ОСОБА_2 по відношенню до якого останнім може бути вчинено адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.173-2 КУпАП.

Так, хоча ОСОБА_1 по відношенню до ОСОБА_2 і є колишнім зятем та батьком його онука, проте ОСОБА_1 проживає у м.Чернівці та ніколи постійно не проживав і не проживає у будинковолодінні ОСОБА_2 у м.Судова Вишня Львівської області, а отже будь-яким спільним побутом не пов`язаний із сім`єю ОСОБА_2 , через що апеляційний суд погоджується із висновками місцевого суду про те, що ОСОБА_2 не може бути суб`єктом інкримінованого йому адміністративного правопорушення за ч.1 ст.173-2 КУпАП (вчинення домашнього насильства).

Апеляційний суд, досліджуючи висновки суду першої інстанції, приходить до висновку про те, що доводи апеляційної скарги були предметом розгляду судом першої інстанції, які були належним чином досліджені та судом першої інстанції були надані обґрунтовані та вмотивовані відповіді та висновки, з яким апеляційний суд повністю погоджується.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «РуїзТорія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Таким чином, апеляційним судом підтверджено встановлений місцевим судом обґрунтований сумнів в тому, що в діях ОСОБА_2 наявний склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП, і цей сумнів, у відповідності до вимог ст.62 Конституції України, слід тлумачити на користь ОСОБА_2 ..

З викладеного постанову місцевого суду щодо ОСОБА_2 слід залишити в силі, як законну, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.294 КУпАП,-

постановив:

Постанову Мостиського районного суду Львівської області від 15 березня 2023 року відносно ОСОБА_2 залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення.

Постанова остаточна та оскарженню не підлягає.

Суддя Львівського

апеляційного суду Березюк О.Г.