ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Провадження № 33/818/74/23 Суддя доповідач Шабельніков С.К.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2023 року м. Харків

Суддя Харківського апеляційного суду Шабельніков С.К., при секретарі Вакула Н.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову судді Московського районного суду м. Харкова від 20 жовтня 2021 року,-

в с т а н о в и в:

Цією постановою

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, мешканець АДРЕСА_1 ,

- визнаний винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП та на нього накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 17000 грн. з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 рік.

Також з ОСОБА_1 стягнуто судовий збір в розмірі 454 грн. 00 коп.

Постановою встановлено, що 17.07.2021 року 0 02.28 год. по проспекту Ювілейному, 55А, у м. Харкові, ОСОБА_1 керував автомобілем «ТОЙОТА», д.н.з. НОМЕР_1 , з явними ознаками алкогольного сп`яніння: запах алкоголю з порожнини рота, почервоніння шкіри обличчя, порушення координації рухів, на вимогу поліцейського відмовився від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу та у закладі КНП ХОР «ОНД», в присутності двох свідків, чим порушив п. 2.5 Правил дорожнього руху, за що передбачена відповідальність ч.1 ст. 130 КУпАП.

В своїй апеляційній скарзі ОСОБА_1 просив судову постанову скасувати, а провадження у справі закрити у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, посилаючись на те, що він не керував автомобілем у той час, а тому працівники поліції незаконно склали стосовно нього протокол. Вказує, що суд першої інстанції не викликав свідків у справі, які можуть підтвердити, що він не керував автомобілем. Вважає, що пояснення свідків та відеозапис, який міститься в матеріалах справи є недопустимими доказами.

В судове засідання в суд апеляційної скарги ОСОБА_1 , а також його захисник не з`явились про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Зокрема ОСОБА_1 на адресу, яку він зазначив в своїй апеляційній скарзі, була направлена судова повстка. Відповідно до відомостей трекінгу, цю повістку ОСОБА_1 отримав особисто 02.03.2023 року.

Крім того, судова повістка направлялась захиснику Гребіннику Р.О., який, відповідно до поштового повідомлення, отримав її особисто 02.03.2023 року. Також, захисник Гребінник Р.О. про час та місце розгляду апеляційної скарги був повідомлений 27.02.2023 року шляхом направлення йому телефонограми.

Отже, ОСОБА_1 та його захисник Гребінник Р.О. були належним чином повідомлені про час та місце розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 , причин неявки суду не повідомив.

Враховуючи наведене, а також вимоги ст.ст. 268, 271 КУпАП, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про можливість розглянути апеляційну скаргу без участі ОСОБА_1 та його захисника Гребінника Р.О., оскільки вони були належним повідомлені про час та місце розгляду справи, а причин неявки суду апеляційної інстанції не повідомили.

Дослідивши матеріали справи про адміністративне правопорушення, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно вимог ст.ст. 245, 251, 252, 280 КУпАП, суд повинен повно, всебічно та об`єктивно з`ясувати всі обставини справи, дати належну оцінку зібраним доказам. Зокрема, суд повинен з`ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи є винною особа в його вчиненні.

Як вбачається з матеріалів цієї справи, суд дотримався всіх вказаних вимог закону, встановивши обставини, які мають значення для правильного розгляду справи і вирішення питання винності ОСОБА_1 у порушенні правил дорожнього руху України, передбачених п. 2.5.

Під час апеляційного перегляду оскаржуваної постанови, апеляційним судом не встановлено об`єктивних відомостей, які можуть спростувати висновки суду щодо винуватості ОСОБА_1 у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП.

Зокрема, визнаючи ОСОБА_1 винним, суд першої інстанції послався на відомості протоколу про адміністративне правопорушення, наявність направлення водія на огляд, відомості відеозапису, відомості письмових пояснень свідків, відомості рапорту працівника поліції.

Відповідно до відомостей, які зазначені в протоколі про адміністративне правопорушення (арк. 3) вбачається, що ОСОБА_1 керував автомобілем з ознаками алкогольного сп`яніння: запах алкоголю з порожнини рота, почервоніння шкіри обличчя, порушення координації рухів. Огляд на стан алкогольного сп`яніння за допомогою газоаналізатора «Драгер» та у закладі охорони здоров`я відмовився у присутності двох свідків у встановленому законом порядку.

Також з відомостей цього протоколу вбачається, що ОСОБА_1 відмовився його підписати та отримати його копію.

Проте, в матеріалах справи міститься відеозапис події за участю ОСОБА_1 (арк.9), відповідно до відомостей якого вбачається, що ОСОБА_1 працівники поліції повідомили, що стосовно нього складений протокол за ч.1 ст. 130 КУпАП та пропонували отримати його копію, від чого останній відмовився.

Аналізуючи ці відомості відеозапису, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_1 був обізнаний про те, що стосовно нього був складений протокол про адміністративне правопорушення за ч.1 ст. 1430 КУпАП.

Також, належить взяти до уваги те, що протокол про адміністративне правопорушення складений уповноваженою державою особою і дії посадової особи що його складала, в порядку передбаченому чинним законодавством ані ОСОБА_1 , ані його захисником не оскаржувалися, тобто останні не зверталися із скаргами на дії працівників поліції до їх безпосереднього керівництва із питанням ініціювання проведення службової перевірки щодо неправомірних дій працівників поліції під час складення ними протоколу, не зверталися із позовом до суду в порядку КАСУ щодо дій працівників поліції, а також не зверталися із відповідними заявами у порядку, передбаченому КПК України до правоохоронних органів, що вочевидь унеможливлює врахування апеляційним судом доводів апелянта щодо незаконності дій працівників поліції.

Отже, враховуючи відсутність будь яких скарг сторони захисту щодо дій працівників поліції під час складення ними протоколу стосовно ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що відомості, які зафіксовані в протоколі відповідають дійсності та заслуговують на увагу.

Поряд з цим, відповідно до письмових пояснень свідкіа ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (арк. 7, 8) вбачається, що вони були залучені працівниками поліції в якості свідків. В їх присутності водію ОСОБА_1 працівником поліції було запропоновано пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння на місці його зупинки з використанням газоаналізатору Драгер, а також у закладі охорони здоров`я у відповідного лікаря фахівця, від чого ОСОБА_4 відмовився. Також свідки зазначили, що ОСОБА_1 було роз`яснено його права, передбачені ст. 63 Конституції України, а також ст. 268 КУпАП.

В судове засідання в суд апеляційної інстанції викликались ці свідки, шляхом направлення їм судових повісток, однак в судове засідання вони не з`явились.

28.02.2023року до канцелярії Харківського апеляційного суду надійшла заява свідка ОСОБА_3 (арк. 50), в якій він просив розглянути апеляційну скаргу без його участі у зв`язку з тим що через бойові дії він вимушено покинув Харківську область і на момент апеляційного розгляду не буде мати можливості бути присутнім у м. Харкові. Також зазначив, що підтримує надані раніше працівникам поліції своїми поясненням.

З відеозапису об`єктивно вбачається, що працівник поліції залучив двох свідків для проведення огляду ОСОБА_1 на стан алкогольного сп`яніння, а тому у суду апеляційної інстанції не виникає сумнівів щодо об`єктивності пояснень цих свідків, оскільки вони були безпосередніми очевидцями відмови ОСОБА_1 від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння.

Крім того, відповідно до відомостей відеозапису, який міститься в матеріалах справи вбачається, що працівник поліції підійшов до автомобіля «Тойота» із-за керма якого вийшов ОСОБА_1 , зачинив цей автомобіль та намагався покинути місце події. Працівник поліції просив ОСОБА_1 надати водійське посвідчення та технічний паспорт на цей автомобіль. Таких документів у ОСОБА_1 не було. Особу ОСОБА_1 працівники поліції встановили за допомогою їх службового планшету. Також, працівник поліції повідомив, що ОСОБА_1 здійснив поворот та не увімкнув покажчик повороту, що є порушенням ПДР. На це ОСОБА_1 відповів, що маневр повороту показував своєю рукою. А на питання працівника поліції, чому він не увімкнув покажчик повороту, ОСОБА_1 відповів: - «…хорошо».

Поряд з цим, з відеозапису вбачається, що працівники поліції винесли постанову стосовно ОСОБА_1 за ст. 122 ч.2 КУпАП.

Враховуючи відомості цього відеозапису та відсутність посилань ОСОБА_1 щодо перебування за кермом автомобіля «ТОЙОТА» будь-яких інших осіб, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що саме ОСОБА_1 керував автомобілем «Тойота» та зупинився на парковці, де до нього підійшли працівники поліції, що поза розумним сумнівом спростовує такі твердження апелянта.

Крім того, з відеозапису вбачається, що працівники поліції роз`яснили ОСОБА_1 його права, передбачені ст. 63 Конституції України та ст. 268 КУпАП, які йому були зрозумілі, про що він відповів працівникам поліції та не виявив бажання скористатись, в тому числі правом на захист та відмовитись від показань стосовно себе.

Поряд з цим, з відеозапису вбачається, що працівник поліції залучив одного випадкового свідка ( ОСОБА_3 ), який проходив біля місця події, а іншого свідка через деякий час працівник поліції зупинив, коли той проїжджав неподалік на своєму автотранспорті ( ОСОБА_2 ). Отже у суду апеляційної не виникає сумнівів щодо об`єктивності пояснень свідків та в їх неупередженості, а тому пояснення свідків заслуговують на увагу.

Крім того, присутності двох свідків працівник поліції запропонував ОСОБА_1 пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння на місці зупинки з використанням газоаналізатору ДРАГЕР, а також у закладі охорони здоров`я у лікаря-фахівця. ОСОБА_1 не відмовляючись від проходження огляду повідомляв працівникам поліції, що він не керував автомобілем. Працівник поліції декілька разів пропонував ОСОБА_1 пройти огляд, однак своїми діями останній демонстративно не бажав цього робити та працівник поліції розцінив його дії як відмову, з чим погоджується і суд апеляційної інстанції.

Поряд з тим, з відеозапису вбачається. що ОСОБА_1 неодноразово намагався покинути місце події, а працівник поліції припиняв такі дії та попереджував про застосування спеціальних засобів (кайданків).

Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_1 усвідомлював протиправність своїх дій та й такий спосіб намагався уникнути відповідальності.

Крім того, відповідно до рапорту працівника поліції (арк. 9) вбачається, що 17.07.2021 року об 02.28 год. було зупинено автомобіль «ТОЙОТА», д.н.з. НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_1 за порушення ПДР, а саме п. 92.Б, за що передбачена відповідальність ст. 122 КУпАП. Під час спілкування з ОСОБА_1 у нього було виявлено ознаки алкогольного сп`яніння, а саме характерний запах алкоголю з порожнини рота, почервоніння обличчя та хитка хода. Водію було запропоновано на місці зупинки автомобіля пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння у встановленому законом порядку за допомогою газоаналізатору ДРАГЕР та в закладі охорони здоров`я водій відмовився від проходження в присутності двох свідків. Від підпису в протоколі та в постанові ОСОБА_1 відмовився в присутності двох свідків. Автомобіль був залишений на місці його зупинки без порушень ПДР.

Враховуючи відсутність будь-яких скарг стосовно дій працівників поліції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що і відомості, які зафіксовані у рапорті відповідають дійсності та заслуговують на увагу.

Враховуючи наведені фактичні обставини справи, твердження сторони захисту про те, що ОСОБА_1 не керував автомобілем та не перебував у стані алкогольного сп`яніння, суд апеляційної інстанції розцінює таку процесуальну позицію сторони захисту як обраний спосіб захисту для уникнення ОСОБА_1 відповідальності за вчинене адміністративне правопорушення.

Відповідно до ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року, суди застосовують рішення Європейського суду з прав людини як джерело права. Дотримуючись вимог вищенаведеного закону суд апеляційної інстанції бере до уваги наступну практику Європейського суду з прав людини.

В рішенні Європейського суду з прав людини по справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» від 29.06.2007 р., яке з урахуванням положень статей 8, 9 Конституції України, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є частиною національного законодавства, зазначив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі держави.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях, зокрема, по справам «Кобець проти України» від 14.02.2008, «Берктай проти Туреччини» від 08.02.2001, «Леванте проти Латвії» від 07.11.2002 неодноразово вказує, що оцінюючи докази, суд застосовує принцип доведення «за відсутності розумних підстав для сумніву», що може бути результатом цілої низки ознак або достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою неспростовних презумпцій.

У рішенні ЄСПЛ від 21 липня 2011 року по справі «Коробов проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що при оцінці доказів Суд, як правило, застосовує критерії доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумцій факту.

Крім того, Європейський суд з прав людини в своєму рішенні «Ісмаїлов проти Росії» від 06 листопада 2008 року зазначив, що згідно з принципом верховенства права однією з підвалин демократичного суспільства, який закріплений в усіх статтях Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, при розгляді справи та призначенні стягнення потрібно досягти справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, щоб під час відповідного втручання був дотриманий принцип законності і воно не було свавільним, тобто стягнення повинне бути пропорційним, воно має відповідати тяжкості скоєного правопорушення, а також його наслідкам.

Отже, доказів, які спростовують правильність висновків суду першої інстанції, апелянтом не надано, не містять їх і матеріали справи. Більш того, порушень норм КУпАП під час складання протоколу та в суді першої інстанції, які потягли необхідність скасування постанови суду, апеляційним судом не встановлено.

Враховуючи наведене, апеляційний суд дійшов висновку, що судом першої інстанції прийнято обґрунтоване рішення щодо порушення ОСОБА_1 п. 2.5 Правил дорожнього руху України та притягнуто за ч.1 ст.130 КУпАП до відповідальності, а тому його посилання на незаконність та необґрунтованість судової постанови є безпідставними.

З огляду на викладене, постанова суду першої інстанції є законною та обґрунтованою і скасуванню за доводами, викладеними в апеляційній скарзі не підлягає.

Керуючись ст. 294 КУпАП, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову судді Московського районного суду м. Харкова від 20 жовтня 2021 року щодо притягнення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 130 КУпАП залишити без змін.

Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя С.К. Шабельніков