"13" квітня 2023 р. Справа № 374/135/22
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2023 року суддя Вишгородського районного суду Київської області Олійник С.В., розглянувши матеріали, які надійшли 28.03.2023 року від Вишгородського РУП ГУНП в Київській області щодо

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючого в АДРЕСА_1 ,

який притягається до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП,

встановив:

28.03.2023 року надійшли матеріали від Вишгородського РУП ГУНП в Київській області щодо ОСОБА_1 , який притягається до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП

17 квітня 2022 року о 15 год 20 хв. в с. Лебедівка по вул. Соборна, 64, водій ОСОБА_1 керував автомобілем Daewoo Nexia, д.н.з. НОМЕР_1 , з явними ознаками алкогольного сп`яніння (запах алкоголю з порожнини рота, нестійка хода). Від проходження медичного огляду для встановлення факту сп`яніння у встановленому законом порядку водій відмовився в присутності двох свідків. Своїми діями водій ОСОБА_1 порушив п. 2.5 ПДР України, за що передбачена відповідальність ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Зазначені обставини підтверджуються даними:

протоколу про адміністративне правопорушення серії ААБ №07041878, згідно якого 17 квітня 2022 року о 15 год. 20 хв. в с. Лебедівка по вул. Соборна, 64, водій ОСОБА_1 керував автомобілем Daewoo Nexia, д.н.з. НОМЕР_1 , з явними ознаками алкогольного сп`яніння (запах алкоголю з порожнини рота, нестійка хода). Від проходження медичного огляду для встановлення факту сп`яніння у встановленому законом порядку водій відмовився в присутності двох свідків ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , від будь-яких пояснень і підписання протоколу відмовився;

копією посвідчення водія ОСОБА_1 серії НОМЕР_2 ;

актом огляду на стан алкогольного сп`яніння з використанням спеціальних технічних засобів, згідно якого у присутності двох свідків ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у водія виявлено ознаки алкогольного сп`яніння, а саме: різкий запах алкоголю з порожнини рота, нестійка хода, виражене тремтіння пальців рук і ОСОБА_1 відмовився від проведення огляду за допомогою алкотестера Драгер 6810;

даними відеозапису з місця події, із якого вбачається, що ОСОБА_1 на запропоновану вимогу поліцейського відмовився від проходження огляду на стан сп`яніння відмовився, не висловлював вимогу їхати до медичного закладу самостійно, спокійно відмовився в проведенні огляду, не заявляв про своє бажання самостійно пройти огляд на стан сп`яніння в закладі охорони здоров`я, не заперечував факт знаходження його в стані алкогольного сп`яніння.

ОСОБА_1 , будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, до суду тричі не прибув, подав чергове клопотання про відкладення розгляду справи.

Суд звертає увагу, що розгляд справи про адміністративне правопорушення призначався тричі: 04.04.2023 року, 10.04.2023 року та 13.03.2023 року.

В заяві від 07.04.2023 року, поданої на електронну пошту суду,просив відкласти розгляд справи у звязку з його хворобою, вину не визнав, наполягав на участі у розгляді справи.

Судом здійснено всі способи належного повідомлення особи, стосовно якої складено протокол про адміністративне правопорушення.

Протокол про адміністративне правопорушення було складено 17.04.2022 року. ОСОБА_1 був обізнаний про складання протоколу стосовно нього, що підтверджується його заявою від 16.05.2022 року щодо направлення протоколу за місцем його проживання за адресою АДРЕСА_2 .

15.06.2022 року матеріал щодо ОСОБА_1 прийнятий до провадження Ржищевського міського суду Київської області. Викликався до суду на 29.06.2022 року, однак поштове повідомлення про направлення судової повістки повернуто із зазначенням, що ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_3 (яка вказана в протоколі) причини повернення, що за зазначеною адресою відсутній адресат.

Постановою судді Ржищевського міського суду Київської області від 29 червня 2022 року матеріали про притягнення ОСОБА_1 повернуті до Вишгородського РУП ГУНП в Київській області, оскільки справа не належить розгляду у Ржищевського міського суду Київської області.

За період часу з 03.04.2023 року, коли особисто подав заяву ОСОБА_1 до канцелярії суду і достовірно знав про розгляд матеріалів у Вишгородському районному суді по 13.04.2023 року день розгляду справи жодних пояснень по суті адміністративного правопорушення та будь-яких клопотань, крім про відкладення судових засідань, до суду не надав.

Судом роз`яснювалось ОСОБА_1 право бути присутнім, надати пояснення та докази, засобами поштового або електронного звязку, брати участь у режимі відео конференції, однак не скористався цим правом.

З виписок із медичних карток амбулаторного хворого вбачається що ОСОБА_1 станом на 03.04.2023 року перебуває на амбулаторному лікуванні із діагнозом вірусної хвороби.

З виписок із медичних карток амбулаторного хворого вбачається що ОСОБА_1 станом на 07.04.2023 року перебуває на амбулаторному лікуванні із діагнозом правого колінного суглоба, супутніх діагнозів не встановлено. Повторна явка 10.04.2023 року. Виписки від лікаря ортопеда від 10.04.2023 року про продовження лікування суду не надав.

З консультативного висновку спеціаліста від 12.04.2023 року судом встановлено, що у ОСОБА_1 встановлено діагноз м`язова кила середньої третини правого стегна, призначено лікування, разом з тим, з поданих документів не вбачається, що останній не має змоги прийняти участь в судовому засіданні за станом здоров`я, надати суду письмові пояснення щодо обставин справи, не скористався правом на отримання правової допомоги від захисника.

Вказні причини неявки ОСОБА_1 до суду свідчити про поважність не можуть, та не є реальною непереборними обставинами, які б перешкоджали ОСОБА_1 з`явитися для розгляду справи до суду, звернутися за правовою допомогою, або подати письмові заперечення до протоколу про адміністративне правопорушення, а тому підстав для чергового перенесення (в четвертий раз) розгляду цієї справи на іншу дату судом не встановлено.

Таким чином, суд вважає, що ОСОБА_1 мав достатньо часу з 03.04.2023 до 13.04.2023 року для підготовки до судового розгляду, висловлення своєї позиції щодо протоколу про адміністративне правопорушення, коли чергове відкладення розгляду справи призведе до невиправданого і безпідставного затягування її розгляду, стає передумовою для штучного уникнення особи від адміністративної відповідальності.

Відтак процесуальна поведінка ОСОБА_1 свідчить про недобросовісне користування процесуальними правами, що спрямована на затягування розгляду справи та уникнення особи від відповідальності.

Таким чином, з огляду на вищевикладене, ОСОБА_1 своєчасно та належним чином повідомлений про дату та час розгляду справи, у судове засідання 13.04.2023 року не з`явився, у зв`язку з чим справа розглядається без участі правопорушника.

Неявку правопорушника у судове засідання суд розцінює, як намагання уникнути відповідальності та затягування розгляду справи.

Європейський Суд з прав людини у рішенні "Пономарьов проти України" від 03.04.2008 наголосив, що "сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження". Крім того, враховуючи принцип судочинства, зазначений в практиці ЄСПЛ, яким визнано пріоритет публічного інтересу над приватним, суд вважає за необхідне провести розгляд справи за відсутності особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, оскільки безпідставне умисне затягування справи нівелює завдання Кодексу України про адміністративні правопорушення, яким є охорона конституційного ладу України, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством (стаття 1 КУпАП).

Отже, сторона, яка добросовісно користується наданими законом процесуальними правами, зобов`язана слідкувати за перебігом розгляду справи, учасником якої він є, та зобов`язана утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу. Аналогічна правова позиція наведена у постанові Верховного Суду від 06.03.2019 у справі N 910/189/14.

Стаття 268 КУпАП не містить імперативної заборони розглядати справу про адміністративне правопорушення за статтею ст. 130 КУпАП без обов`язкової присутності особи, яка притягується до адміністративної відповідальності.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку, що правопорушник вчинив адміністративне правопорушення, передбачене частиною 1 статті 130 КУпАП і повинен нести передбачену законом відповідальність з огляду на наступне.

Відповідно до п. 2.5 ПДР України, водій повинен на вимогу працівника поліції пройти в установленому порядку медичний огляд для визначення стану алкогольного сп`яніння, впливу наркотичних чи токсичних речовин.

Частиною 1 ст. 130 КУпАП передбачена відповідальність не лише за керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також передача керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, а так само і за відмову особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Згідно ч. 1 ст. 130 КУпАП відповідальність передбачена у виді накладення штрафу на водіїв у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік.

З урахуванням викладеного, суд доходить висновку, що відомості викладені у протоколі про адміністративне правопорушення щодо порушення ОСОБА_1 вимог п. 2.5 Правил дорожнього руху України є достовірними та підтверджені зазначеними вище доказами.

Європейський суд з прав людини у складі його Великої палати у справі О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства від 29.06.2007 зазначив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі.

У рішенні ЄСПЛ від 21 липня 2011 року по справі «Коробов проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що при оцінці доказів Суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту.

Відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

За нормою ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, який визначає людину, її права та свободи найвищою цінністю в державі, що обумовлює можливість обмеження її прав та свобод лише при неухильному дотриманні законодавства України та лише за наявності вини. Тобто особа може бути притягнута до адміністративної відповідальності лише у тому разі, якщо її вину у вчиненні правопорушення буде доведено поза розумним сумнівом, на підставі належних та допустимих доказів із дотриманням встановленої законом процедури.

Принцип «поза розумним сумнівом», сформульований у п. 43 рішення Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ) від 14.02.2008 р. у справі «Кобець проти України». Так, у відповідності до цього рішення, доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість обвинуваченого доведено поза розумним сумнівом. Виходячи з рішень ЄСПЛ - розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду всіх належних та допустимих відомостей, визнаних доказами, або з відсутності таких відомостей і є таким, який змусив би особу втриматися від прийняття рішення у питаннях, що мають для неї найбільш важливе значення.

Презумпція невинуватості - є конституційною гарантією, яка закріплена ст. 62 Конституції України.

Положеннями ч. 1 ст. 11 Загальної Декларації прав людини від 10.12.1948 р. та ч. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 01.11.1950 р., ратифікованою Україною 17.07.1997 р. передбачено, що кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Згідно п. 4.1. мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 грудня 2010 року за №23-рп/2010 у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень частини першої статті 14-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення зазначено, що Конституційний Суд України дійшов висновку, що адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до адміністративної відповідальності ґрунтуються на конституційних принципах та правових презумпціях, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні.

Наведені правові позиції закріплюють, що особа не вважається винною, доки її вина не буде доведена у встановленому законом порядку. Тобто, особа не повинна доказувати свою невинуватість і його поведінка вважається правомірною, доки не доведено зворотнє.

За таких обставин, на підставі вищевикладених норм закону, суд вважає досліджені у суді докази, що містяться в матеріалах справи, є належними та допустимим і доводять винуватість ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 1 ст. 130 КУпАП.

За таких підстав, суд доходить висновку, що в діях ОСОБА_1 наявні ознаки складу правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, а його вину у тому, що він на вимогу працівника поліції відмовився в установленому порядку пройти огляд для визначення стану сп`яніння, доведено повністю.

При накладенні адміністративного стягнення, суд враховує характер скоєного правопорушення, особу правопорушника, обставини, що пом`якшують та обтяжують відповідальність.

Обставин, які відповідно до ст. ст. 34, 35 КУпАП, пом`якшують або ж обтяжують відповідальність ОСОБА_1 суд не вбачає.

Правилами дорожнього руху України встановлено, що водій, це особа, яка керує транспортним засобом і має посвідчення водія (посвідчення тракториста-машиніста, тимчасовий дозвіл на право керування транспортним засобом, тимчасовий талон на право керування транспортним засобом) відповідної категорії. Водієм також є особа, яка навчає керуванню транспортним засобом, перебуваючи безпосередньо в транспортному засобі.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 отримав посвідчення водія серії НОМЕР_2 .

Отже, враховуючи зазначені обставини справи, суд вважає, що для виправлення ОСОБА_1 , а також з метою запобігання вчиненню нових правопорушень, буде доречним застосувати щодо нього стягнення у межах санкції ч. 1 ст. 130 КУпАП, а саме у виді штрафу з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на один рік.

Положеннями ст. 40-1 КУпАП передбачено, що у провадженні по справі про адміністративне правопорушення у разі винесення судом (суддею) постанови про накладення адміністративного стягнення сплачується судовий збір особою, на яку накладено таке стягнення. Розмір і порядок сплати судового збору встановлюється законом.

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" у разі ухвалення судом постанови про накладення адміністративного стягнення ставка судового збору встановлюється у розмірі 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Вичерпний перелік осіб, які звільняються від сплати судового збору, міститься у ст. 5 вказаного Закону.

Разом з тим, в матеріалах справи відсутні відомості про те, що ОСОБА_1 відноситься до категорій осіб, які підлягають звільненню від сплати судового збору, а відтак, з нього слід стягнути судовий збір за ухвалення постанови про накладення адміністративного стягнення.

Таким чином суд вважає доведеною вину ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбачено ч. 1 ст. 130 КУпАП.

При обранні стягнення суд ураховує конкретні обставини справи та дані про особу правопорушника, який раніше неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності.

З урахуванням наведеного та керуючись статтями 33, 130, 283 і 284 КУпАП,

постановив:

визнати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП та застосувати адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 1000 (одна тисяча) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 (сімнадцять тисяч) грн. з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк один рік.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідно до вимог Закону України «Про судовий збір» та ст. 40-1 КУпАП України судовий збір в розмірі 536 грн. 80 коп. на користь держави.

Штраф має бути сплачений правопорушником не пізніше як через 15 днів з дня вручення йому постанови про накладення штрафу, а в разі оскарження або опротестування такої постанови не пізніш як через 15 днів з дня повідомлення про залишення скарги або протесту без задоволення.

У разі несплати штрафу у вищезазначений строк, постанова про накладення штрафу надсилається для примусового виконання до відділу державної виконавчої служби.

Постанова суду може бути оскаржена до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляції через Вишгородський районний суд Київської області протягом 10 днів з дня її винесення.

Постанова підлягає пред`явленню до виконання протягом трьох місяців з дня її винесення.

Суддя С.В. Олійник