Провадження № 3/161/121/23
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 березня 2023 року місто Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської області

в складі: головуючого судді Пахолюка А.М.,

при секретарі Мельник М.В.,

за участю:

особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1

розглянувши матеріали справи про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,-

за ч. 1 ст. 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення, -

В С Т А Н О В И В:

Як вбачається з протоколу про адміністративне правопорушення серії ААД № 200191 від 29.08.2022 року, 29.08.2022 року о 22 год. 04 хв. в м. Луцьку по вул. Рівненська, 86, ОСОБА_1 керувала транспортним засобом «Mercedes-Benz B180», д.н.з. НОМЕР_1 в стані алкогольного сп`яніння, чим порушила вимоги п. 2.9 «а» ПДР України. Огляд на стан сп`яніння зі згоди водія у встановленому законом порядку проводився приладом «Drager Alcotest 6810» в умовах безперервної відео фіксації.

В судовому засіданні ОСОБА_1 вину в інкримінованому їй правопорушенні визнала, однак, вважала, що вчиняє такі дії у стані крайньої необхідності, з підстав наведених у письмових поясненнях. Просила закрити провадження у справі.

Заслухавши особу, яка притягається до адміністративної відповідальності, показання свідків, показання свідків, дослідивши та оцінивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що дії ОСОБА_1 вчиненні у стані крайньої необхідності, що є підставою для закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Відповідно до вимог закону формулювання суті правопорушення повинно бути чітким і конкретним із зазначенням місця, часу, способу його вчинення, мотивів і форми вини, а висновки суду щодо оцінки доказів мають вказуватись у вигляді точних і категоричних суджень, які виключали б сумніви з приводу достовірності доказів на обґрунтування висновку про винуватість особи.

Відповідно до вимог ст.ст. 245, 280 КУпАП, при розгляді справи про адміністративне правопорушення необхідно з`ясовувати питання: чи було вчинено таке правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Разом з тим, у відповідності до ст. 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням визнається протиправна, винна дія чи бездіяльність, яка посягає на власність чи права громадян.

При цьому, вирішуючи питання щодо винуватості та притягнення особи до адміністративної відповідальності, суд має перевірити наявність обставин, що виключають притягнення особи до відповідальності.

Так, диспозиція ч. 1 ст. 130 КУпАП передбачає адміністративну відповідальність за керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також передачу керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, а так само відмову особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Згідно статті 251 КУпАП, доказами у справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Статтею 252 КУпАП визначено, що орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Відповідно до положень п. 2 розділу І Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства охорони здоров`я України №1452/735 від 09 листопада 2015 року (далі - Інструкція), огляду на стан сп`яніння підлягають водії транспортних засобів, щодо яких у поліцейського уповноваженого підрозділу Національної поліції України є підстави вважати, що вони перебувають у стані сп`яніння згідно з ознаками такого стану.

Ознаками алкогольного сп`яніння, згідно з п.3 розділу І Інструкції, є: запах алкоголю з порожнини рота; порушення координації рухів; порушення мови; виражене тремтіння пальців рук; різка зміна забарвлення шкіряного покриву обличчя; поведінка, що не відповідає обстановці.

Огляд на стан сп`яніння проводиться поліцейськими на місці зупинки транспортного засобу з використанням спеціальних технічних засобів, дозволених до застосування МОЗ та Держспоживстандартом або лікарем закладу охорони здоров`я (п.6 розділу І Інструкції). У розумінні вимог п.7 розділу І Інструкції, огляд у закладі охорони здоров`я проводиться лише у разі відмови водія транспортного засобу від проходження огляду на стан сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу або його незгоди з результатами огляду, проведеного поліцейськими.

Судом встановлено, що будь-яких порушень вимог КУпАП та Інструкції при складанні адміністративного протоколу за ч. 1 ст.130 КУпАП відносно ОСОБА_2 інспекторами поліції не вчинено, зокрема, адміністративний протокол відповідає вимогам, встановленим законом, що підтверджується оглянутим в судовому засіданні відеозаписом з нагрудної камери інспектора поліції (а.с. 1, 7).

Разом з тим, за змістом статей 10, 11 КУпАП, адміністративне правопорушення визнається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків. Адміністративне правопорушення визнається вчиненим з необережності, коли особа, яка його вчинила, передбачала можливість настання шкідливих наслідків своєї дії чи бездіяльності, але легковажно розраховувала на їх відвернення або не передбачала можливості настання таких наслідків, хоч повинна була і могла їх передбачити.

Відповідно до статті 18 КУпАП, не є адміністративним правопорушенням дія, яка хоч і передбачена цим Кодексом або іншими законами, що встановлюють відповідальність за адміністративні правопорушення, але вчинена в стані крайньої необхідності, тобто для усунення небезпеки, яка загрожує державному або громадському порядку, власності, правам і свободам громадян, установленому порядку управління, якщо ця небезпека за даних обставин не могла бути усунута іншими засобами і якщо заподіяна шкода є менш значною, ніж відвернена шкода.

Особа, яка діяла в стані крайньої необхідності, необхідної оборони або яка була в стані неосудності, не підлягає адміністративній відповідальності (стаття 17 КУпАП).

У разі вчинення особою діяння у стані крайньої необхідності, така особа не лише звільняється від адміністративної відповідальності, а такі дії взагалі не розглядаються як адміністративне правопорушення, оскільки в діянні немає ознаки вини.

Отже, положеннями КУпАП передбачено можливість звільнення особи від адміністративної відповідальності, однак лише у випадках, коли вчинені нею дії, які мають ознаки правопорушення і за які КУпАП передбачена відповідальність, вчинені у стані крайньої необхідності.

Інститут крайньої необхідності покликаний сприяти підвищенню соціальної активності учасників суспільних відносин, є гарантією правового захисту людини, що бере участь у запобіганні шкоди правам громадян, інтересам держави й суспільства.

Стан крайньої необхідності виникає, коли є дійсна, реальна, а не уявна загроза зазначеним інтересам. Якщо загроза охоронюваним інтересам може виникнути в майбутньому, діяння не може вважатися таким, що вчинено у стані крайньої необхідності. На це прямо вказують слова тексту статті для усунення небезпеки, яка загрожує .

Однією з найважливіших умов правомірності акта крайньої необхідності є те, що за таких обставин небезпека не може бути усунута іншими засобами, тобто засобами, не пов`язаними із заподіянням шкоди іншим охоронюваним законом інтересам.

Спосіб збереження охоронюваного законом інтересу за рахунок іншого повинен бути саме крайнім. Якщо для запобігання небезпеки, що загрожує, в особи є шлях, не пов`язаний із заподіянням шкоди, вона повинна обрати саме цей шлях. Інакше посилання на стан крайньої необхідності виключається. Шкода, заподіяна в стані крайньої необхідності, повинна бути менш значною, ніж відвернена шкода. Заподіяння шкоди, рівної тій, що могла бути спричинена, або шкоди більшої, не може бути виправдана станом крайньої необхідності. Зокрема не можна рятувати одне благо за рахунок заподіяння шкоди рівноцінному благу. Питання про те, яку шкоду вважати більш значною, а яку менш, є питанням факту й вирішується в кожному конкретному випадку залежно від конкретних обставин справи. В основу оцінки шкоди заподіяної й шкоди відверненої повинні бути покладені як об`єктивний, так і суб`єктивний критерії, проте визначальним має бути об`єктивний критерій (аналогічна правова позиція викладена у постанові суду апеляційної інстанції справа № 755/17908/21 від 23.05.2022 року).

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 є матір`ю трьох дітей: сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , дочок - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с. 46-48).

В судовому засіданні ОСОБА_1 пояснила, що 29.08.2022 року, вона перебувала на день народженні подруги, сестрі ОСОБА_6 перед тим, відвезла дітей в смт Торчин та попросила наглянути за ними. Однак, ближче до вечора сестра зателефонувала їй і повідомила, що дочці ОСОБА_7 стало погано, у неї піднялась висока температура 39,9 градусів, її нудило, а тому її необхідно швидко відвезти до лікаря. В цей же час, вона зателефонувала сімейному лікарю ОСОБА_8 , в смт Торчин, яка сказала, що можна привезти дитину на огляд в амбулаторію. Також, пояснила, що пережила сильні душевні хвилювання та страх за свою дитину та через невдачу оперативно викликати таксі чи знайти знайомих щоб відвезли її до дитини, вона прийняла рішення їхати у лікарню самостійно за кермом, хоча перед цим випила невелику кількість алкоголю, вважаючи, що інтереси і здоров`я її дитини, в даному випадку, становлять більшу цінність та невжиття відповідних заходів, нею, як матір`ю, може привести до незворотних наслідків для життя та здоров`я її дитини.

Вказані обставини, також підтвердили свідки ОСОБА_9 (сестра) та ОСОБА_8 (сімейний лікар).

Зокрема, ОСОБА_9 показала, що дійсно 29.08.2022 року наглядала за дітьми сестри ОСОБА_2 та у найменшої ОСОБА_5 різко погіршився стан здоров`я, а саме: нудота, рвота, висока температура тіла, що потребувало огляду дитини лікарем, тому вона подзвонила до сестри та повідомила їй про дані обставини.

Сімейний лікар ОСОБА_8 суду показала, що ввечері 29.08.2022 року до неї зателефонувала ОСОБА_1 в схвильованому стані та попросила оглянути дочку, на що вона не відмовила та прийшла в місцеву амбулаторію за місцем роботи, щоб оглянути ОСОБА_5 , яку привезла ОСОБА_9 , оскільки, мама дитини не змогла швидко дістатись до лікарні. Після огляду було встановлено діагноз дитини, а саме ГРВІ, ентеровірусна інфекція, ацетономічний синдром, гіпертермічний синдром та були взяті відповідні аналізи.

Також, незадовільний стан дитини ОСОБА_1 підтверджується випискою із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого ОСОБА_5 від 29.08.2022 року, з якої вбачається та лікарем ОСОБА_8 після екстреного огляду встановлено, порушення загального стану, підвищену температуру тіла у дитини до 39,8 градусів, порушення дихання, больовий живіт, рідкий стілець. Призначено амбулаторне лікування: ібупрофен, гепаргін, об`ємне пиття, лінекс (а.с. 38).

Наведені обставини вказують на те, що рішення ОСОБА_1 їхати за кермом транспортного засобу, знаючи, що вживала алкогольні напої, були викликані виключно необхідністю швидко дістатися до хворої дитини, придбати необхідні ліки та надати допомогу. Небезпека правам дитини, яка потребувала допомоги, не могла бути усунута іншим шляхом, оскільки, через пізній час (21-22 год.) та наближення комендантської години, іншого способу дістатися до лікарні ОСОБА_1 , ніж на власному автомобілі, не мала.

Крім того, в матеріалах справи відсутні докази того, що такими діями ОСОБА_1 була спричинена шкода суспільним інтересам держави та інших громадян, внаслідок вчинення нею адміністративного правопорушення, тобто, керування транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння, адже вона намагалася відвернути шкоду, яка загрожувала життю та здоров`ю її малолітньої дитини, яка саме в той момент потребувала необхідної медичної та материнської допомоги.

Враховуючи зазначені обставини, суд вважає, до дії ОСОБА_2 , у даному випадку, містять склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, проте, порушення п. 2.9 «а» ПДР України було зумовлено крайньою необхідністю відвернення небезпеки здоров`ю своєї дитини ОСОБА_5 .

Відповідно до п. 4 ст. 247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю у зв`язку із вчиненням дії особою в стані крайньої необхідності.

З огляду на вказане, проаналізувавши та оцінивши відповідно до вимог ст. 252 КУпАП, наведені вище обставини справи та докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що провадження у справі підлягає закриттю у зв`язку із вчиненням дії особою в стані крайньої необхідності, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Керуючись ст.ст. 7, 17, 18, 245, 247, 252, 254, 256, 266, 280, 283, 284 КУпАП, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за ч. 1 ст. 130 КУпАП закрити на підставі п. 4 ст. 247 КУпАП, у зв`язку із вчиненням дії особою в стані крайньої необхідності.

Постанова суду може бути оскаржена до Волинського апеляційного суду через Луцький міськрайонний суд протягом десяти днів з дня її винесення.

Суддя Луцького міськрайонного суду

Волинської області А.М. Пахолюк