Справа № 127/1568/23
Провадження № 33/801/257/2023
Головуючий у суді 1-ї інстанції Ковальчук Л. В.
Доповідач: Денишенко Т. О.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2023 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі судді Денишенко Т. О., за участі осо-би, яка притягнута до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , її захисника адвоката Шиманського В. М., розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову судді Вінницького міського суду Він-ницької області від 02 березня 2023 року про притягнення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , громадянки України, проживаючої у АДРЕСА_1 , за частиною першою статті 130 КУпАП,

В С Т А Н О В И В:

Згідно з протоколом про адміністративне правопорушення від 15 січня 2023 серії ДПР18 № 271079, складеним о 00.55 годині у м. Вінниці по вул. Пи-рогова, 72, цієї ночі 15 січня 2023 року о 00.33 годині у м. Вінниці по вул. Пи-рогова, 72 водійка ОСОБА_1 керувала транспортним засобом марки «Audi A6 Quattro», державний номерний знак НОМЕР_2 , у стані алкогольного сп`я-ніння. Огляд на стан сп`яніння зі згоди водійки проводився у встановленому за-коном порядку на місці зупинки автомобіля із застосуванням приладу «Драгер-7510 ARND-0054». Результат виявився позитивним - 1,17‰. Під час події за участі ОСОБА_1 велася відеофіксація боді-камерами №№ 467723, 467725. Своїми діями ОСОБА_1 допустила порушення пункту 2.9а Правил дорож-нього руху, за що передбачена відповідальність за частиною першою статті 130 КУпАП.

Постановою судді Вінницького міського суду Вінницької області від 02 бе-резня 2023 року ОСОБА_1 визнана винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 130 КУпАП, на неї накладене адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000,00 гри-вень, з позбавленням права керування транспортними засобами строком на один рік. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави 536,80 гривень судо-вого збору.

Не погоджуючись із такою постановою судді суду першої інстанції, ОСОБА_3 оскаржує її в апеляційному порядку, просить дану постанову ска-сувати, провадження у справі закрити у зв`язку із відсутністю події і складу ад-міністративного правопорушення. Скаржниця вважає постанову суду першої інстанції незаконною, винесеною за неналежного дослідження доказів у справі, з порушенням норм матеріального, процесуального права, Обґрунтовуючи до-води власної скарги, ОСОБА_1 вказує на порушення порядку проведення огляду на стан сп`яніння, оскільки під час проведення огляду за допомогою приладу «Драгер» він показав позитивний результат, з яким вона не погодилася та наполягала на проведенні огляду у медичному закладі. Проте у такому огляді працівниками поліції їй було відмовлено. Крім того, ОСОБА_1 звертає увагу, що відеозапис з нагрудних камер поліцейських не є безперервним, корот-кий, не відображає усієї процедури огляду на стан алкогольного сп`яніння, що є грубим порушенням вимог статті 266 КУпАП. На думку скаржниці, сам по собі протокол про адміністративне правопорушення, а також рапорт поліцейського не можуть бути беззаперечним доказом вини особи у вчиненні правопору-шення.

У судове засідання апеляційного суду ОСОБА_1 повторно не з`яви-лася з невідомих причин, хоча про місце, день та час розгляду справи повідом-лена належним способом, завчасно, про що докази містяться в матеріалах спра-ви. Захисник Шиманський В. М. пояснив суду, що на участь у розгляді справи апеляційним судом ОСОБА_1 угоду з ним не укладала. Керуючись норма-ми частини шостої статті 294 КУпАП, апеляційний суд дійшов висновку про можливість і необхідність переглянути дану справу у межах апеляційної скарги у відсутності ОСОБА_1 .

Дослідивши матеріали цієї адміністративної справи, ретельно проаналізу-вавши наявні в ній докази у їх сукупності, переглянувши відеозапис події, що мала місце уночі 15 січня 2023 року за участі ОСОБА_4 , суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

Згідно з частиною сьомою статті 294 КУпАП апеляційний суд переглядає справу у межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Апеляційний суд може дослідити нові докази, які не досліджувалися раніше, якщо визнає обґрунтованим ненадання їх до місцевого суду або необґрунтованим відхилення їх місцевим судом.

Статтею 245 КУпАП визначені завдання провадження у справах про адмі-ністративні правопорушення. Це своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясу-вання обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності із законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Відповідно до норм статті 251 КУпАП доказами у справі про адміністра-тивне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган ( посадова особа ) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи у його вчиненні та ін-ші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, пояснення-ми особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків.

Статтею 280 КУпАП передбачено, що орган ( посадова особа ) при розгля-ді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинене адміністративне правопорушення, чи винна дана особа у його вчинен-ні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішен-ня справи.

З матеріалів справи, зокрема, протоколу про адміністративне правопору-шення від 15 січня 2023 серії ДПР18 № 271079, складеним о 00.55 годині у м. Вінниці по вул. Пирогова, 72, убачається, що вночі 15 січня 2023 року о 00.33 годині у м. Вінниці по вул. Пирогова, 72 водійка ОСОБА_1 керувала транспортним засобом «Audi A6 Quattro», державний номерний знак НОМЕР_2 , у стані алкогольного сп`яніння. Огляд на стан сп`яніння зі згоди водія про-водився у встановленому законом порядку на місці зупинки автомобіля із засто-суванням приладу «Драгер-7510 ARND-0054» та веденням відеофіксації боді-камерами №№ 467723, 467725. Результат огляду на стан сп`яніння виявився позитивним - 1,17‰. Своїми діями ОСОБА_1 порушила вимоги пункту 2.9а Правил дорожнього руху.

До протоколу про адміністративне правопорушення доданий акт огляду ОСОБА_1 на стан алкогольного сп`яніння з використанням спеціальних технічних засобів та направлення на її огляд для встановлення стану сп`яніння до медичного закладу. Із акту огляду, складеного поліцейськими, убачається, що у ОСОБА_1 виявлені ознаки сп`яніння, а саме: запах алкоголю з по-рожнини рота, тремтіння пальців рук; огляд проведений за допомогою приладу «Драгер 7510», результат тесту визначений у 1,17‰, тобто позитивний. Відпо-відний чек драгера із зафіксованим результатом тесту, підписаний безпосе-редньо ОСОБА_1 , також долучений до протоколу.

Крім цього у матеріалах справи наявний відеозапис з нагрудних камер поліцейських, яким зафіксована хронологія події 15 січня 2023 року за участі водійки ОСОБА_1 .

Визнаючи ОСОБА_1 винною у вчиненні адміністративного правопо-рушення, передбаченого частиною першою статті 130 КУпАП, суд першої інс-танції виходив з того, що її вина у вчиненні адміністративного правопорушення цілком доведена матеріалами справи, а саме наявними у ній вищезазначеними доказами. За викладених фактичних та об`єктивних обставин з висновком судді суду першої інстанції належить погодитися; у діях ОСОБА_1 дійсно наяв-ний склад правопорушення, її правильно та обґрунтовано визнано винною за частиною першою статті 130 КУпАП.

Пунктом 2.9а Правил дорожнього руху водієві забороняється керувати транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння або перебуваючи під впливом наркотичних чи токсичних речовин.

Відповідно до частини першої статті 130 КУпАП особа несе відповідаль-ність за керування транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції водія, а також за передачу керування транспортним засо-бом особі, яка перебуває у стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарсь-ких препаратів, а так само за відмову особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкоголь-ного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських пре-паратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Відповідно до пунктів другого, четвертого, шостого розділу 1 Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, нар-котичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препа-ратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженої наказом Міністер-ства внутрішніх справ України та Міністерства охорони здоров`я України від 09 листопада 2015 року № 1452/735, зареєстрованої у Міністерстві юстиції України 11 листопада 2015 року за № 1413/27858, огляду на стан сп`яніння під-лягають водії транспортних засобів, щодо яких у поліцейського уповноваже-ного підрозділу Національної поліції України є підстави вважати, що вони пе-ребувають у стані сп`яніння згідно з ознаками такого стану. Ознаками алко-гольного сп`яніння є: запах алкоголю з порожнини рота; порушення координа-ції рухів; порушення мови; вира жене тремтіння пальців рук; різка зміна забарв-лення шкірного покриву обличчя; пове дінка, що не відповідає обстановці. Від-повідно до пункту восьмого розділу І цієї Інструкції у разі скоєння дорожньо-транспортної пригоди ( далі - ДТП ), унаслідок якої є особи, що загинули або травмовані, проведення огляду на стан сп`яніння учасників цієї пригоди є обов`язковим у закладі охорони здоров`я.

Встановлення стану алкогольного сп`яніння здійснюється на підставі ог-ляду, який проводиться згідно з вимогами згаданої Інструкції поліцейським з використанням спеціальних технічних засобів, показники яких після проведен-ня тесту мають цифровий показник більше 0,2 проміле алкоголю у крові ( пункт сьомий Розділу ІІ Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних за-собів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції ).

Як слідує із матеріалів цієї адміністративної справи, медичний огляд ОСОБА_5 проведений за її згоди на місці зупинки транспортного засобу за допомогою газоаналізатора «Драгер». Результат огляду встановлений у 1,17‰, тобто із перевищенням допустимого цифрового показника. У відповідності до норм статті 266 КУпАП під час проведення огляду застосовувалися технічні засоби відеозапису, що також свідчить про належне фіксування події та огляду водія на стан алкогольного сп`яніння. За таких обставин об`єктивно неможливо належним чином спростувати зафіксований в установленому порядку факт перебування ОСОБА_1 у стані алкогольного сп`яніння під час керування транспортним засобом та належним чином зафіксованих результатів проведен-ня огляду на стан сп`яніння, що вказує на наявність у її діях складу адміністра-тивного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 130 КУпАП. Зрештою ОСОБА_1 не заперечується факт вживання алкогольних напоїв напередодні огляду поліцейськими на стан сп`яніння, що убачається із прогля-нутого відеозапису події.

Оскаржуючи постанову судді суду першої інстанції від 02 березня 2023 року, ОСОБА_1 вказує про порушення порядку проведення огляду на стан алкогольного сп`яніння, зважаючи на те, що із результатами проведеного ог-ляду вона не погодилася, відповідно її мали б доставити у медичний заклад для проведення огляду, проте поліцейськими їй було відмовлено на таку її вимогу.

Однак такі доводи апеляційної скарги на увагу не заслуговують, оскільки абсолютно спростовуються долученим до справи відеозаписом, із якого убача-ється, що ОСОБА_1 погодилася пройти огляд на місці зупинки транспорт-ного засобу, повідомивши при цьому поліцейським про вживання алкоголю у невеликій кількості. Під час огляду вона довго не могла повноцінно продути «Драгер», але коли нарешті це зробила, то результат виявився позитивним - 1,17‰. Жодних зауважень щодо результатів огляду у неї не було. Також вона не висловлювала прохання пройти огляд у медичному закладі, а, навпаки, на-магалася умовити поліцейських не складати протокол про адміністративне пра-вопорушення, запевняючи, що вона востаннє керувала автомобілем у стані сп`яніння.

Заперечуючи належність як доказу відеозапису з нагрудних камер полі-цейський, ОСОБА_1 вказує, що цей відеозапис не є безперервним, корот-кий, не відображає усіх подій, які мали місце, що є порушенням вимог статті 266 КУпАП.

Проте з такими доводами скарги категорично погодитися не можна, адже вони цілком спростовуються тим же відеозаписом, який є повним та безперерв-ним; ним зафіксований хід подій від моменту зупинки уночі транспортного за-собу та встановлення особи водійки до ознайомлення ОСОБА_1 із про-токолом про адміністративне правопорушення. Тобто такий відеозапис усу-переч доводам скаржниці є належним та допустимим доказом у цій справі.

Як правильно зазначає ОСОБА_1 у своїй скарзі, рапорт поліцейсь-кого, яким складений протокол про адміністративне правопорушення, не є доказом вчинення правопорушення, на що неодноразово звертав увагу Верхов-ний Суд у судовій практиці. Однак такий документ досліджується судом у сукупності з іншими доказами.

Україна як Висока Договірна Сторона Конвенції Ради Європи про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року гарантує кожному, хто переб-уває під її юрисдикцією, право на справедливий суд, закріплене у статті 6 цієї Конвенції, згідно з пунктом першим якої кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і без-стороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Відповідно до частини першої статті 17 Зако-ну України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» національні суди застосовують при розгляді справ Кон-венцію про захист прав людини і основоположних свобод та протоколи до неї і практику Європейського суду як джерело права.

Вимога пункту першого статті 6 Конвенції щодо обґрунтування судових рішень не може розумітися як обов`язок суду детально відповідати на кожний довід заявника. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення ( Seryavin and others v. Ukraine, № 4909/04, § 58, Європейський суд з прав людини, від 10 лю-того 2010 року; Проніна проти України, № 63566/00, § 23, Європейський суд з прав людини, від 18 липня 2006 року ). Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання у першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішен-ня національного суду, як правило, з точки зору наявності у ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови у прийнятті саме тих доказів і до-водів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Наведені в апеляційній скарзі аргументи у цілому не свідчать про пору-шення судом першої інстанції при розгляді справи норм матеріального чи про-цесуального права, вони є суб`єктивним тлумаченням скаржницею в силу осо-бистого розуміння нею окремих норм права. Мотиви скаржниці не спростову-ють правильні висновки суду першої інстанції, викладені в оскаржуваній по-станові, оскільки її вина у вчиненні адміністративного правопорушення, перед-баченого частиною першою статті 130 КУпАП, повністю доведена матеріалами справи. З урахуванням наведеного, вимогу апеляційної скарги про скасування оскаржуваної постанови суду першої інстанції апеляційний суд визнає необ-ґрунтованою та не знаходить законних підстав для її задоволення.

У пункті 52 рішення Європейського суду з прав людини від 05 лютого 2008 року у справі «Романаускас проти Литви» констатований обов`язок націо-нального суду переконатися, що провадження у цілому, зокрема, спосіб отри-мання доказів, були справедливими. У справі «Бакланов проти Росії» ( рішення Європейського суду з прав людини від 09 червня 2005 року ), у справі «Фрізен проти Росії» ( рішення від 24 березня 2005 року ) Європейський суд з прав лю-дини зазначив, що досягнення справедливого балансу між загальними інте-ресами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значним, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було до-тримано принципу законності і воно не було свавільним.

Таким чином питання, чи виконав суд свій обов`язок стосовно подання обґрунтування в оскаржуваній постанові, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначене тільки у світлі конкретних обставин справи ( Проніна проти України, № 63566/00, § 23, Європейський суд з прав людини, рішення від 18 липня 2006 року ).

З огляду на викладене, апеляційний суд не знаходить законних, ґрунтовних та об`єктивних підстав для скасування правильної, належно умотивованої та справедливої постанови судді Вінницького міського суду Вінницької області від 02 березня 2023 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 130 КУпАП.

Керуючись нормами статті 294 КУпАП, апеляційний суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову судді Вінницького міського суду Вінницької області від 02 бе-резня 2023 року у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за частиною першою статті 130 КУпАП залишити без змін.

Постанова апеляційного суду є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя апеляційного суду Т. О. Денишенко