Номер провадження 33/816/97/23 Суддя-доповідач Рунов В. Ю.
Категорія 130 КУпАП
ПОСТАНОВА

Іменем України

24 березня 2023 року суддя Сумського апеляційного суду Рунов В. Ю., з участю секретаря судового засідання Баришевої А. І., розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Суми справу про адміністративне правопорушення № 592/14811/21 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову судді Ковпаківського районного суду м. Суми від 23.09.2022, якою

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканка АДРЕСА_1

визнана винною у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП,

учасників провадження в справі про адміністративне правопорушення:

захисників адвокатів Скляра В. В., Онопка В. С.,

установив:

У поданій апеляційній скарзі особа, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_3 просить скасувати постанову судді та на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП закрити провадження за відсутністю події та складу правопорушення, оскільки справа розглянута без неї, в справі не приймала участь сторона обвинувачення, суд не допитав свідків, т/з зупинений безпідставно, докази є неналежними та недопустимими, підстав для проходження огляду не було, працівники поліції пропонували їй проїхати до медичного закладу без конкретизації мети цього, а також здійснювали на неї тиск, в матеріалах справи відсутнє письмове направлення на огляд з метою виявлення стану алкогольного сп`яніння, а також відомості щодо відсторонення її від керування т/з чи передання керування іншій особі, працівники поліції порушили її право на захист, суд не врахував дані, які характеризують її особу, стан здоров`я та інші обставини. Також просить поновити строк на апеляційне оскарження, оскільки участі в розгляді справи вона не приймала, а копію постанови отримала 03.11.2022.

Постановою судді Ковпаківського районного суду м. Суми від 23.09.2022 ОСОБА_4 визнана винною у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, і на неї накладене стягнення у виді штрафу в розмірі 17000 грн з позбавленням права керування т/з строком один рік. Стягнуто з ОСОБА_4 496,20 грн судового збору.

Згідно постанови судді, 17.11.2021 о 14 год. 56 хв. в м. Суми, вул. Роменська, 90, водій ОСОБА_5 керувала т/з RENAULT Clio р. н. НОМЕР_1 з явними ознаками алкогольного сп`яніння, а саме порушення координації рухів, поведінка, що не відповідає обстановці, запах алкоголю з порожнини роту. Від проходження медичного огляду на визначення стану алкогольного сп`яніння на місці зупинки т/з за допомогою газоаналізатора «Alcotest Drager 7510» та проведення такого огляду у медичному закладі відмовилася у присутності двох свідків, чим порушила п. 2.5 ПДР.

Відповідно ч. 1 ст. 285 КУпАП, постанова оголошується негайно після закінчення розгляду справи і копія цієї постанови протягом трьох днів вручається або висилається особі, щодо якої її винесено, а згідно ч. 2 ст. 294 цього Кодексу постанова судді може бути оскаржена протягом десяти днів з дня її винесення; апеляційна скарга, подана після закінчення цього строку, повертається апеляційним судом особі, яка її подала, якщо вона не заявляє клопотання про поновлення цього строку, а також якщо у поновленні строку відмовлено.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, та з боку держави не повинно чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

У рішенні від 28.01.2021 у справі «Кушнір проти України» ЄСПЛ, констатуючи порушення п. 1 ст. 1 Конвенції, зазначив, «…що право на доступу до суду передбачає право на отримання належного повідомлення про судові рішення, особливо у випадках, коли апеляційна скарга може бути подана у конкретно встановлений строк. Заявник не був присутній у судовому засіданні суду першої інстанції, оскільки засідання проводилося на підставі письмових доводів сторін і, таким чином, без їхнього виклику; отже, заявник не знав зміст постанови, прийнятої за результатами розгляду його позову, у тому числі наведене судом обґрунтування. Це означає, що він не зміг би оскаржити постанову своєчасно, не маючи її паперової копії…» (п. 30-32).

Враховуючи, що ОСОБА_4 не була присутня під час прийняття суддею рішення, копія постанови отримана лише 03.11.2022, а апеляційна скарга подана 07.11.2022, то строк на апеляційне оскарження судового рішення підлягає поновленню, оскільки цей процесуальний термін пропущений з поважних (об`єктивних) причин.

Відповідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 (актовий запис № 244 від 23.01.2023), що згідно п. 9 ст. 247 КУпАП є підставою для закриття провадження в справі, але ОСОБА_6 (сином ОСОБА_4 ) до апеляційного суду подано заяву, в якій він просить продовжити розгляд апеляційної скарги його матері ОСОБА_4 на постанову судді Ковпаківського районного суду м. Суми від 23.09.2022 з метою її реабілітації на підставі п. 5 ч. 1 ст. 284 КПК.

Відповідно ч. 1 ст. 2 КУпАП, законодавство України про адміністративне правопорушення складається з цього Кодексу та інших законів України, а згідно положень ст. 9 Конституції України, ст. 19 ЗУ «Про міжнародні договори України» та ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» усталена судова практика ЄСПЛ є частиною національного законодавства та обов`язкова до застосування судами як джерело права.

Аналізуючи положення міжнародних актів, Конституційний Суд України у п. 3.4 і 3.6 свого рішення від 11.10.2011 (справа № 10-рп/2011) наголосив, що «не вбачається різниці між кримінальними та адміністративними протиправними діяннями, оскільки вони охоплюються загальним поняттям «правопорушення», а відмінність адміністративного правопорушення від злочину полягає, насамперед, у тому, що воно є менш суспільно небезпечним». У цьому рішенні Суд поширив певні гарантії кримінального процесу і на процес притягнення особи до адміністративної відповідальності.

Виходячи із правової позиції ЄСПЛ, який за певних умов поширює стандарти Конвенції для кримінального провадження і на справи про адміністративні правопорушення (рішення від 30.01.2015 у справі «Швидка проти України» (Shvydka v. Ukraine), заява № 17888/12); рішення від 09.06.2011 у справі «Лучанінова проти України» (Luchaninova v. Ukraine), заява № 16347/02); рішення від 15.05.2008 у справі «Надточій проти України» (Nadtochiy v. Ukraine), заява № 7460/03), апеляційний суд приходить до переконання, що зазначена справа про адміністративне правопорушення для цілей ст. 6 Конвенції належить до справ із обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення. Відтак, на цю категорію справ поширюються гарантії ст. 6 Конвенції, що у свою чергу надає можливість застосувати аналогію закону при апеляційному розгляді постанови судді щодо реабілітації померлої особи, відносно якої було розпочато провадження в справі, тобто застосувати у межах своєї компетенції до КУпАП інші норми закону, зокрема положення КПК, які регламентують відповідні правовідносини, так як КУпАП не передбачає порядку і процедури здійснення провадження у зв`язку з необхідністю реабілітації померлого.

Нормами, про які йдеться мова у КПК є п. 5 ч. 1, п. 2 ч. 10 ст. 284, згідно яких: кримінальне провадження в справі закривається якщо помер підозрюваний, обвинувачений, особа, стосовно якої зібрано достатньо доказів для повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, але не повідомлено про підозру у зв`язку з її смертю, крім випадків, якщо провадження є необхідним для реабілітації померлого; за наявності підстави для закриття кримінального провадження, передбаченої п. 5 ч. 1 цієї статті суд до постановлення ухвали про закриття кримінального провадження направляє у порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення повідомлень, одному з близьких родичів або члену сім`ї, коло яких визначено цим Кодексом, та/або захиснику обвинуваченого копію клопотання прокурора про закриття кримінального провадження із роз`ясненням права заявити клопотання про непогодження із закриттям кримінального провадження.

Враховуючи позицію ОСОБА_6 та захисників Скляра В. В. і Онопка В. С., які не погодились на закриття провадження в справі на підставі п. 9 ст. 247 КУпАП та просили продовжити провадження у зв`язку з необхідністю реабілітації ОСОБА_4 , то апеляційний суд вважає за необхідне здійснити розгляд справи за визначеної КУпАП процедури апеляційної скарги ОСОБА_4 на постанову судді Ковпаківського районного суду м. Суми від 23.09.2022.

Вислухавши доводи захисників Скляра В. В. та Онопка В. С., які підтримали апеляційну скаргу, просили скасувати постанову судді та закрити провадження в справі, перевіривши матеріали справи і дослідивши доводи поданої апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Так, розглянувши протокол про адміністративне правопорушення серії ААБ № 310405 від 17.11.2022, суддя суду першої інстанції цілком вірно дійшов висновку, що ОСОБА_4 керувала т/з із ознаками алкогольного сп`яніння та відмовилася від проходження огляду на відповідний стан у встановленому законом порядку, чим порушила вимоги п. 2.5 ПДР, що відповідає фактичним обставинам справи, належним чином умотивовано та об`єктивно підтверджується доказами у справі, зокрема:

- відеозаписами з технічних засобів працівників поліції, згідно яких останніми зупинений т/з RENAULT Clio р. н. НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_4 , яка в присутності двох свідків відмовилася від проходження огляду на стан сп`яніння на місці за допомогою спеціальних технічних засобів і в закладі охорони здоров`я;

- показаннями допитаного апеляційним судом свідка ОСОБА_7 , згідно яких ОСОБА_4 у присутності його та ще одного свідка відмовилася від проходження огляду на стан сп`яніння у встановленому законом порядку;

- аналогічними письмовими поясненнями свідка ОСОБА_8 .

Оцінюючи кожен наведений вище доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність цих зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, апеляційний суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин справи, керуючись законом і правосвідомістю (ч. 1 ст. 251, ст. 252 КУпАП), не убачає будь-яких підстав не довіряти цим доказам. При цьому, досліджуючи під час розгляду письмові пояснення свідка ОСОБА_8 на предмет їх достовірності та допустимості, апеляційний суд вважає за можливе використати їх як доказ вини ОСОБА_4 у вчиненні правопорушення, оскільки ці письмові пояснення містять фактичні дані, на основі яких встановлюється певний юридичний факт і їх зміст об`єктивно узгоджується та співпадає з іншими безпосередньо дослідженими доказами в справі, враховуючи, що цей свідок не спростував перед судом у будь-який спосіб викладені ним у його письмових поясненнях обставини, що не протирічить принципам, які застосовуються у випадках, коли свідки обвинувачення не з`являються у судове засідання і надані ним раніше показання визнаються допустимими як докази, які узагальнені та уточнені ЄСПЛ у справі «Аль-Хавайя й Тахері проти Сполученого Королівства» (Al-Khawaja and Tahery v. the United Kingdom), заяви № 26766/05 і № 22228/06, ECHR 2011), згідно яких необхідно проводити три етапний аналіз відповідності положенням п. 1 і пп. «d» п. 3 ст. 6 Конвенції того провадження, у якому показання свідка, який не був присутнім та допитаним у судовому засіданні, були визнані допустимими як доказ, оскільки у справі мали місце достатні урівноважуючі фактори, які забезпечили належну і чітку оцінку достовірності таких доказів, та надійні процесуальні гарантії, що компенсували недоліки, з якими зіткнулася сторона через допустимість неперевірених доказів, а також забезпечена загальна справедливість судового розгляду. Письмові пояснення свідка ОСОБА_8 не є єдиними або ж вирішальними доказами вини ОСОБА_4 , ці пояснення не є більш значущими, ніж інші безпосередньо досліджені в судовому засіданні докази, які є достатньо вагомими для визнання особи винною, і лише об`єктивно та органічно доповнюють останні у їх сукупності.

Диспозиція ч. 1 ст. 130 КУпАП є бланкетною, тобто відсилає до інших нормативно-правових чи підзаконних нормативно-правових актів, які передбачають конкретні обов`язки учасників дорожнього руху, у тому числі осіб, які керують т/з, і встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України, тому у протоколі та у постанові присутнє посилання на порушення ОСОБА_4 вимог п. 2.5 ПДР, згідно яких водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану сп`яніння, процедура якого закріплена у ст. 266 КУпАП, розділі Х «Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі», розділах І-ІІІ «Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції» і «Порядку направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, і проведення такого огляду».

Направлення особи для огляду на стан алкогольного сп`яніння і проведення такого огляду здійснюється в порядку, визначеному КМУ, а згідно вимог ч. 2-3 ст. 266 КУпАП огляд водія, зокрема на стан сп`яніння, проводиться: 1) поліцейським з використанням спеціальних технічних засобів. Під час проведення огляду осіб поліцейський застосовує технічні засоби відеозапису, а в разі неможливості застосування таких засобів огляд проводиться у присутності двох свідків. Матеріали відеозапису обов`язково долучаються до протоколу про адміністративне правопорушення; 2) у закладі охорони здоров`я (в тому числі у разі незгоди водія на проведення огляду на стан сп`яніння поліцейським з використанням спеціальних технічних засобів або в разі незгоди з його результатами), не пізніше двох годин з моменту встановлення підстав для його здійснення в присутності поліцейського. Перелік закладів охорони здоров`я, яким надається право проведення огляду особи на стан сп`яніння затверджується управліннями охорони здоров`я місцевих державних адміністрацій. Проведення огляду осіб на стан сп`яніння в інших закладах забороняється.

Необхідно зауважити, що положення ст. 266 КУпАП не регламентують дії поліцейського та не визначають порядок і форму фіксації ним відмови водія (особи, яка керує т/з) від проведення огляду в закладі охорони здоров`я, а тому у разі вчинення вказаними особами таких дій поліцейському слід керуватись п. 8 «Порядку направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, і проведення такого огляду» (в ред. Постанови КМУ № 888 від 28.10.2015), згідно якого у разі відмови водія т/з від проведення огляду в закладі охорони здоров`я поліцейський в присутності двох свідків складає протокол про адміністративне правопорушення, у якому зазначає ознаки сп`яніння і дії водія щодо ухилення від огляду.

Про наявність у працівника поліції обґрунтованих та об`єктивних підстав вважати, що ОСОБА_4 підлягала огляду на стан сп`яніння, свідчили ознаки, що відповідають приписам п. 2-4 розділу І «Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції», а питання встановлення наявності (чи відсутності) ознак стану сп`яніння, які є підставами для проведення огляду водія т/з, відноситься виключно до компетенції поліцейського.

Що стосується доводів апеляційної скарги відносно того, що розгляд справи відбувся без участі ОСОБА_4 , то вони задоволенню не підлягають.

Так, справа надійшла до суду першої інстанції 24.11.2021, а судовий розгляд вперше призначений працівниками поліції на 02.12.2021, однак цього дня від захисника Онопка В. С. надійшла заява про відкладення судового засідання для надання можливості ознайомитися з матеріалами справи, а також через перебування ОСОБА_4 на стаціонарному лікуванні.

17.12.2021 захисник Онопко В. С. подав клопотання про відкладення розгляду справи через зайнятість в інших справах, а 11.01.2022 клопотання про відкладення у зв`язку з неможливістю з`явитися до суду та ознайомленням з матеріалами справи подав вже захисник Скляр В. В., як і 25.01.2022, підставою для чого було надання часу з метою формування правової позиції.

Судові засідання 10.06.2022, 05.08.2022 не відбулися, так як захисник Онопко В. С. подавав клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з військовим станом в Україні, а 22.09.2022 від цього захисника надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, призначеної на 23.09.2023, через знаходження ОСОБА_4 на лікарняному.

Апеляційний суд погоджується із суддею суду першої інстанції про можливість розгляду справи у відсутність ОСОБА_4 , що допускається положеннями ст. 268 КУпАП, оскільки судом першої інстанції було надано більш ніж достатньо можливостей для неї реалізувати своє право на доступ до суду, брати участь в розгляді справи, так як судові засіданні призначалися сім разів протягом тривалого періоду часу (з грудня 2011 р. до вересня 2022 р.), але в жодне з них ОСОБА_4 , незважаючи на подані її захисниками клопотання, не з`явилася та своєї правової позиції не висловила. При цьому захист ОСОБА_4 здійснювали два професійні захисники (адвокати), яким остання доручила надання правової допомоги, уклавши з цією метою відповідні договори, тому факт проведення судового засідання 23.09.2022 у відсутність ОСОБА_4 сам по собі не може свідчити про порушення її права на захист, що узгоджується з позицією ЄСПЛ, згідно якої право на доступ до суду, закріплене у § 1 ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини 1950 р, «не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак Суд повинен прийняти в останній інстанції рішення щодо дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати § 1 ст. 6 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами та поставленою метою (рішення від 12.07.2001 у справі «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адамс II проти Німеччини» (Prince Hans-Adam II of Liechtenstein v. Germany). «Роль національних судів організовувати судові провадження таким чином, щоб вони були без затримок та ефективними» (п. 28 рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі «Шульга проти України», заява № 16652/04; рішення від 30.11.2006 у справі «Красношапка проти України») і «запобігання неналежній та такій, що затягує справу, поведінці сторін у процесі є завданням саме державних органів» (п. 24 рішення ЄСПЛ від 20.01.2011 у справі «Мусієнко проти України», заява № 26976/06). «Неможливість суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 Конвенції (рішення ЄСПЛ від 08.11.2005 у справі «Смірнова проти України», заява № 36655/02; рішення від 27.04.2000 у справі «Фрідлендер проти Франції» (Frydlender v. France), заява № 30979/96).

У іншому своєму рішенні від 07.07.1989 у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» (Uniуn Alimentaria Sanders S.A. v. Spain), ЄСПЛ зазначив, що «заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання».

Доводи апеляційної скарги про те, що у справі мала приймати участь сторона обвинувачення і недотримання цієї вимоги суперечить судовій практиці ЄСПЛ (рішення у справах «Бантиш та інші проти України», «Михайлова проти України» та «Карелін проти Росії»), які є обов`язковими до виконання національними судами, є необґрунтованими, оскільки згідно ст. 250 КУпАП прокурор, заступник прокурора, здійснюючи нагляд за додержанням і правильним застосуванням законів в справах, мають серед іншого право брати участь у розгляді справи, а ч. 2 цієї статті встановлені випадки обов`язкової участі прокурора (провадження у справах за ст. 172-4, 172-9 і 172-9-2 КУпАП). Національним законодавством передбачено випадки обов`язкової участі прокурора та випадки, коли участь прокурора є факультативною, а тому посилання на рішення ЄСПЛ не можна вважати обґрунтованими, оскільки вони застосовуються з огляду на «дух закону», а не лише на його окремі тезиси і стосуються насамперед об`єктивності, безсторонності та неупередженості суду під час розгляду справи та унеможливлення суду за власною ініціативою досліджувати докази чи змінювати об`єм пред`явленого обвинувачення, а не для формальної участі прокурора у справі як такої.

Є необгрунтованими також доводи апеляційної скарги в тій частині, що т/з зупинений безпідставно, оскільки з наявних у справі відеозаписів убачається, що підставою для зупинки т/з було не подання світловим покажчиком сигналу про зміну напрямку руху саме на прилеглій до проїзної частини території (при паркуванні). При цьому не притягнення водія до відповідальності за порушення відповідних норм ПДР не виключає відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП та не спростовує наведених вище висновків.

Не можуть бути прийнятими до уваги і твердження апеляційної скарги щодо недопустимості як доказів відеозаписів з технічних засобів працівників поліції через відсутність цифрових підписів їх авторів та осіб, уповноважених на виготовлення копій, оскільки доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом суддя встановлює наявність чи відсутність правопорушення, винність особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, які встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису тощо (ст. 251 КУпАП).

Доводи апеляційної скарги відносно того, що працівники поліції не роз`яснили підставу для проходження огляду на стан сп`яніння та пропонували проїхати до медичного закладу без конкретизації мети цього повністю спростовуються наявними в справі доказами, з яких встановлено, що ОСОБА_4 було повідомлено факт виявлення у неї ознак алкогольного сп`яніння, у зв`язку з чим і запропоновано пройти відповідний огляд або на місці із застосуванням спеціальних технічних засобів, або у закладі охорони здоров`я, на що остання відмовилася. При цьому в тій ситуації, що склалася, вимога пройти огляд на стан сп`яніння була чіткою та недвозначною, очевидною та цілком зрозумілою для водія, тобто не могла бути сприйнята інакше як необхідність у дотриманні п. 2.5 ПДР.

Жодних доказів того, що працівники поліції або інші особи здійснювали який-небудь тиск/вплив на ОСОБА_4 з метою примушування до відмови від проходження огляду на стан сп`яніння, як і того, що вона зверталася з відповідними заявами чи скаргами з приводу неправомірних дій відповідних осіб матеріали справи не містять.

Що стосується відсутності направлення водія на огляд, то відповідне направлення надається поліцейським лише уповноваженій особі закладу охорони здоров`я (лікарю) і тільки у разі бажання особи, яка керує т/з, пройти такий огляд саме у закладі охорони здоров`я, а якщо остання категорично відмовляється, то направлення на медичний огляд не видається через відсутність об`єктивної потреби в цьому, тому відсутність зазначеного направлення на огляд для виявлення стану алкогольного сп`яніння до закладу охорони здоров`я лише свідчить про небажання водія пройти такий огляд.

Твердження про порушення працівниками поліції права на захист також є необґрунтованими, так як правом користуватися юридичною допомогою адвоката наділені особи, які притягуються до адміністративної відповідальності при розгляді справи (ст. 268 КУпАП). Тобто таке право виникає у особи лише після початку провадження у справі про адміністративне правопорушення, порушеної на підставі певного юридичного факту, а в інакшому випадку порушення неможливе із об`єктивних причин через відсутність самої події правопорушення. Під час проведення огляду водія на стан сп`яніння розгляд справи не відбувається, як і не вирішується питання винуватості особи, виконується тільки встановлена законодавством процедура. У цій справі вказані вимоги закону дотримані, після невиконання ОСОБА_4 п. 2.5 ПДР працівники поліції роз`яснили їй права, зокрема право на захист.

Таким чином, ОСОБА_4 , щодо якої були підстави вважати, що вона перебуває у стані алкогольного сп`яніння, повинна була пройти відповідний огляд на стан такого сп`яніння у встановленому законом порядку, тому зазначена вище вимога поліцейського є законною і обґрунтованою, незалежно від відсторонення чи не відсторонення особи від керування т/з, водій в усякому випадку не мала права ігнорувати вимоги законодавства України про адміністративні правопорушення, так як «будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі» (рішення ЄСПЛ від 29.06.2007 у справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» (OHalloran and Francis v. the United Kingdom), заяви № 15809/02 і № 25624/02), у зв`язку з чим апеляційний суд вважає, що працівником поліції при складанні відносно ОСОБА_4 протоколу про адміністративне правопорушення дотримані в повному обсязі усі вимоги процесуальних норм, права та законні інтереси останньої, тому доводи апеляційної скарги з цього приводу не заслуговують на увагу.

Протокол про адміністративне правопорушення у відношенні ОСОБА_4 складений працівником поліції на підставі посвідчення водія НОМЕР_3 від 28.10.2004, виданого на ім`я ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Аналізуючи дійсне прізвище особи, яка притягується до відповідальності, прізвище особи, яке зазначено у протоколі про адміністративне правопорушення, її анкетні дані та фактичні обставини справи, апеляційний суд вважає, що ОСОБА_5 і ОСОБА_4 є однією і тією ж особою, що правильно встановлено суддею суду першої інстанції і також знайшло своє підтвердження в суді апеляційної інстанції. Зазначення в протоколі прізвища « ОСОБА_9 » з огляду на вимоги ст. 280 КУпАП суттєво не впливає на встановлення обставин вчинення правопорушення і визнання протоколу неналежним чи недопустимим доказом. Ця обставина не спотворює змісту протоколу та автоматично не створює ситуацію, за якої процесуальний документ є недійсним, а доказ недопустимим, оскільки не усі порушення процесуального закону, допущені під час оформлення документів та збирання доказів стороною провадження у справі є підставою для визнання цих доказів недопустимими. Крім того, стороною захисту не заперечувалося, що згідно наявних у справі відеозаписів протокол про адміністративне правопорушення складався саме щодо ОСОБА_4 , а не іншої особи.

Показання допитаного апеляційним судом свідка ОСОБА_10 не спростовують висновків судді суду першої інстанції про наявність в діях ОСОБА_4 складу правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Суддя суду першої інстанції не вийшов за межі зазначених у протоколі обставин, розглянувши справу на підставі наданих сторонами (у тому числі й уповноваженою особою національної поліції, яка склала протокол про адміністративне правопорушення ч. 2 ст. 251, ст. 255 КУпАП) досліджених у судовому засіданні доказів, достатніх у своїй сукупності та взаємозв`язку для доведення вини ОСОБА_4 у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, а тому доводи апеляційної скарги про те, що не були допитані свідки не заслуговують на увагу.

Стягнення суддею суду першої інстанції накладене виключно в межах, передбачених санкцією ч. 1 ст. 130 КУпАП, у зв`язку з чим доводи апеляційної скарги про відсутність в постанові судді належного обґрунтування мотивів призначеного виду адміністративного стягнення та даних, які характеризують особу, не можуть бути прийнятими до уваги, так як вони суперечать вимогам КУпАП і ніяким чином не можуть впливати на безальтернативне стягнення, встановлене матеріальним законом.

При розгляді справи в повному обсязі дотримані положення ст. 268, 279, 280 КУпАП, постанова судді є законною, обґрунтованою і належним чином умотивованою, тому вона підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Керуючись ст. 294 КУпАП,

постановив:

Поновити ОСОБА_11 строк на апеляційне оскарження постанови судді Ковпаківського районного суду м. Суми від 23.09.2022.

Постанову судді Ковпаківського районного суду м. Суми від 23.09.2022 відносно ОСОБА_12 залишити без змін, а її апеляційну скаргу на цю постанову без задоволення.

Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя В. Ю. Рунов