БОЛГРАДСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 497/603/23
Провадження № 3/497/301/23
12.05.2023 року Болградський районний суд Одеської області у складі:
головуючого - судді Кравцової А.В.,
секретар судового засідання Ільєва Д.Д.,
за участю: особи, яка притягується до адміністративної відповідальності - ОСОБА_1 ,
його захисника - адвоката Сахарової Н.М.,
та його законних представників - батьків: ОСОБА_2 і ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Болград з аудіо- та відеофіксацією судового засідання матеріали про адміністративне правопорушення, що надійшли до суду 15.03.2023 року відносно
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с.Дмитрівка Болградського району Одеської області, зі слів - не працює, є учнем 11-го класу Дмитрівської школи, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , особу встановлено за паспортом № НОМЕР_1 , що виданий 26.12.2019р., органом 5129, РНОКПП НОМЕР_2 ,
- про притягнення до адміністративної відповідальності за ст.130 ч.1 КУпАП,
Однак, в ході розгляду справи про вищевказане адміністративне правопорушення судом були встановлені факти порушення законності - порушення працівником поліції прав неповнолітньої особи і громадянина, а також громадського правопорядку, та встановлені причини та умови, що цьому сприяли, тому суд дійшов висновку про наявність обґрунтованих підстав для постановлення окремої ухвали.
Ст.245 КУпАП встановлено, що завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне й об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності із законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.
Ст.280 КУпАП закріплює обов`язок посадової особи при розгляді справи про адміністративне правопорушення з`ясувати, чи було вчинено адміністративне правопорушення та чи винна дана особа в його вчиненні. Окремі ухвали є засобом зміцнення законності та правопорядку, сприяють усуненню недоліків у діяльності державних органів, громадських організацій і посадових осіб, запобігають вчиненню злочинів та інших правопорушень, впливають на формування у громадян поваги до права та становлять важливу частину діяльності судів.
Окрема ухвала - це вид судового рішення, за допомогою якого суд реагує на виявлені під час судового розгляду порушення законності, а також причини та умови, що цьому сприяли: суд, виявивши під час розгляду справи порушення закону і встановивши причини та умови, що сприяли вчиненню порушення, може постановити окрему ухвалу і направити її відповідним особам чи органам для вжиття заходів щодо усунення цих причин та умов. Про вжиті заходи протягом місяця з дня надходження окремої ухвали має бути повідомлено суд, який постановив окрему ухвалу. Суддя має право постановити окрему ухвалу для усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону, якщо виявить таке порушення під час розгляду справи.
Окремі ухвали можуть постановлювати суди у цивільному (ст.262 ЦПК України), господарському (ст.246 ГПК України), адміністративному (ст.249 КАСУ) судочинствах. Окремі ухвали/постанови у кримінальному судочинстві існували до введення в дію нового Кримінального процесуального кодексу (20.11.2012р.). Їм була присвячена ст.232 КПК УРСР. Окрема ухвала суду постановлюється в нарадчій кімнаті та викладається у виді окремого процесуального документа, який має бути підписаний суддею або усім складом суду. Вона має відповідати вимогам щодо змісту ухвал суду, зокрема мати вступну, мотивувальну та резолютивну частини (за винятком описової).
У судовій практиці раніше зустрічалися випадки, коли окремі ухвали постановлювалися щодо позитивних явищ («заохочувальні окремі ухвали»), зокрема з урахуванням пильності, самовідданості певних осіб при охороні громадського порядку тощо. Але новий КПК такий заходу впливу не передбачає. Тем не менш окремі суди все ж таки їх застосовують і, що важливо, Касаційний кримінальний суд вважає такі дії судів попередніх інстанцій законними. В практиці Касаційного кримінального суду Верховного Суду існують різні правові позиції щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, а саме щодо можливості постановлення судами ухвал, подібних до окремих ухвал, що були передбачені ст.23-2 Кримінально-процесуального кодексу України (далі - КПК 1960 року), які не вирішують справу по суті, однак звертають увагу уповноважених органів на встановлені по справі факти порушення закону і вимагають вжиття відповідних заходів. Так, у постанові колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 19.02.2019р. (справа № 127/4482/17), якою відмовлено у задоволенні касаційної скарги суддів Шидловського О. В., Венргин О. О., Іванченка Я. М. на ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 25.05.2018р., зазначено, що апеляційний суд мав процесуальні підстави для постановлення окремої ухвали… системний аналіз кримінального процесуального закону дозволяє зробити висновок про наявність, зокрема, в апеляційного суду процесуальних повноважень на постановлення ухвал, якими інформують уповноважені органи про встановлені у справі факти порушення закону для подальшого застосування відповідних заходів, у зв`язку з чим вважала за необхідне відступити від позиції щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеній у раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду від 19.11.2020р.з метою забезпечення єдності судової практики.
Основний Закон України - Конституція України закріплює суспільний і державний устрій країни, функції органів державної влади, основні права та обов`язки кожного окремого громадянина України - це права, що нерозривно пов`язані з самим існуванням людини: право на життя, на свободу у всіх її проявах, право на повагу людської гідності, на опір пригнобленню. Людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (ст.3 Конституції). Громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками (ст.24). Всі права людини і громадянина рівноцінні і взаємопов`язані і тому однаковою мірою мають захищатися державою і судом (ст.55).
Згідно з статтею 221 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП) справи про адміністративні правопорушення, вчинені особами віком від 16 до 18 років розглядаються виключно суддями районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судів.
Згідно вимог ст.256ч.1 КУпАП у протоколі про адміністративне правопорушення зазначаються: дата і місце його складення, посада, прізвище, ім`я, по батькові особи, яка склала протокол; відомості про особу, яка притягається до адміністративної відповідальності (у разі її виявлення); місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення; нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане правопорушення; прізвища, адреси свідків і потерпілих, якщо вони є; пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності; інші відомості, необхідні для вирішення справи. Якщо правопорушенням заподіяно матеріальну шкоду, про це також зазначається в протоколі. Таким чином, ст.256 КУпАП встановлює вимоги до змісту протоколу про адміністративне правопорушення, який є основним процесуальним документом, доказом у справі про адміністративне правопорушення, на підставі якого встановлюється наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність особи у його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Сам обов`язок щодо збирання доказів, відповідно до ч.2ст.251 КУпАП, покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.
Положеннями ст.19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтями 3,5,29 чинного ЗУ «Про національну поліцію» регламентовано, що «1. У своїй діяльності поліція керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, актами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, а також виданими відповідно до них актами Міністерства внутрішніх справ України, іншими нормативно-правовими актами. 2. На працівників поліції (поліцейських та державних службовців) поширюється дія Закону України "Про запобігання корупції"; Поліція у процесі своєї діяльності взаємодіє з органами правопорядку та іншими органами державної влади, а також органами місцевого самоврядування відповідно до закону та інших нормативно-правових актів; Поліцейський захід - це дія або комплекс дій превентивного або примусового характеру, що обмежує певні права і свободи людини та застосовується поліцейськими відповідно до закону для забезпечення виконання покладених на поліцію повноважень. Поліцейський захід застосовується виключно для виконання повноважень поліції. Обраний поліцейський захід має бути законним, необхідним, пропорційним та ефективним».
Відповідно до ст.ст.1,2 КУпАП, завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КупАП) - є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством; законодавство України про адміністративні правопорушення складається з цього Кодексу та інших законів України.
Відповідно до ст.12 КУпАП, адміністративній відповідальності підлягають особи, які досягли на момент вчинення адміністративного правопорушення 16-річного віку.
Статтею 27 КУпАП встановлено, що інтереси неповнолітньої особи, яка притягується до адміністративної відповідальності мають право представляти їх законні представники (батьки, усиновителі, опікуни, піклувальники).
Ст.17ч.1 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - ЄСПЛ) визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до ст.6ч.1 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
З огляду на викладене, враховуючи, що Кодексом України про адміністративні правопорушення не встановлено особливості провадження у справ про адміністративні правопорушення щодо неповнолітніх, з метою розгляду даної справи відповідно до засад вищевказаної ст.6 Конвенції, справа щодо ОСОБА_1 судом розглядалася за аналогією Закону - згідно порядку здійснення кримінального провадження відносно неповнолітніх.
Крім того, слід наголосити, що процедура розгляду справ про адміністративні правопорушення не передбачає участі при судовому розгляді сторони обвинувачення, що може призвести до змішування ролі обвинувача і судді і тим самим дати підстави для законних сумнівів неупередженості суду, порушити принцип змагальності (наприклад, п.75-79 рішення ЄСПЛ у справі «Карелін проти Росії», п.54 справи «Озеров проти Росії», п.44-45 справи «Кривошапкін проти Росії»). Однак, відсутність прокурора при розгляді справ про адміністративні правопорушення не може призвести автоматично до порушення Конвенції, але слід пам`ятати, що суд не може самостійно перебирати на себе «функції обвинувачення» і відшукувати докази вини особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, винуватість особи має доводитися саме в суді, що вимагає «обережності дій суду» при вирішені питання про тягар доказування в такій категорії справ.
Суд зауважує, що у справах проти України, ЄСПЛ розглядає питання про віднесення правопорушень, передбачених КУпАП, до «кримінального аспекту» в розумінні Конвенції, що, з огляду на суворість передбаченого покарання правопорушення, не є незначним (п.33 рішення у справі «Гурепка проти України» (F 2)), та визнає, що такі адміністративні провадження слід вважати по суті кримінальними і такими, що вимагають застосування всіх гарантій ст.6 Конвенції.
Крім того, Конституційний Суд України визначає принцип пропорційності, в першу чергу, як процесуальну справедливість: «Обмеження конституційних прав має відповідати принципу пропорційності: інтереси забезпечення охорони прав і свобод людини і громадянина, власності, громадського порядку та безпеки тощо можуть виправдати правові обмеження прав і свобод тільки в разі адекватності соціально обумовленим цілям». Так, в Рішенні від 25 січня 2012 р. № 3-рп/2012 (справа № 1-11/2012) Конституційний Суд України зазначив, що одним із елементів верховенства права є принцип пропорційності, який у сфері соціального захисту означає, зокрема, що заходи, передбачені в нормативно-правових актах, повинні спрямовуватися на досягнення легітимної мети та мають бути співмірними з нею.
Принцип пропорційності вбачається з логічного аналізу співвідношення завдань кримінального процесу та його окремих інститутів. Він безпосередньо визначений у Кодексі поведінки посадових осіб з підтримування правопорядку, прийнятому Генеральною Асамблеєю ООН 17.12.1979р., де зазначається, що працівники правоохоронних органів… зобов`язані поважати і захищати гідність і права людини; застосовувати примусові заходи лише у випадках крайньої необхідності та в тих межах, в яких це потрібно для виконання обов`язків
Тому, незважаючи на те, що, відповідно до ст.13 КУпАП, неповнолітні особи (віком від 16-ти до 18-ти років) підлягають адміністративній відповідальності на загальних підставах в разі вчинення правопорушень, передбачених ст.ст.44,51,89,121-127,130,139,154ч.3,156ч.2,173,173-4,174,183-1,185,190-195 КУпАП, - працівники поліції зобов`язані дотримуватися вимог чинного законодавства щодо неповнолітніх, працюючи з цією категорією осіб (навіть, якщо такі неповнолітні підозрюються у вчиненні правопорушень), керуючись при цьому положеннями ст.10 КПК України, згідно якої у випадках і у порядку, передбачених цим Кодексом, певні категорії осіб, зокрема, неповнолітні, під час кримінального провадження користуються додатковими гарантіями. Другий пункт та третій включає в себе в тому числі, представництво інтересів потерпілого, свідка у кримінальному провадженні та написання документів процесуального характеру саме в інтересах неповнолітнього потерпілого або свідка..
Так, загальноприйнятою нормою в Європейському Союзі, яку визнає Україна - що права людини починаються з прав дитини. Захист прав дитини є одним із найважливіших пріоритетів у нашій державі, адже ставлення до дітей, рівень їхньої безпеки та захищеності у державі, стан їхнього всебічного розвитку є одним із показників цивілізованості та гуманності суспільства. Повноцінний та дієвий захист прав дитини є обов`язком держави. Права дитини - це певні спеціальні можливості, які необхідні людині віком до 18 років для існування і досягнення зрілості.
Відповідно до ст.1 ЗУ «Про охорону дитинства», дитина - це особа віком до 18 років (повноліття), якщо згідно з законом, застосовуваним до неї, вона не набуває прав повнолітньої раніше.
Права дитини - система можливостей, які необхідні особі для її комплексного та цілісного розвитку в умовах і відповідно до вимог середовища, беручи до уваги незрілість дитини (за міжнародно-правовими актами визнається «кожна людська істота до досягнення 18-річного віку, якщо за законом, що застосовується до даної особи, вона не досягає повноліття раніше»).
Конвенція ООН про права дитини, яка є основним документом, що визначає правові стандарти у сфері захисту прав дитини, була ратифікована Україною ще 27.02.1991р. і набула чинності 27.09.1991 року.
Відповідно до статті 34 ЦК України повна цивільна дієздатність настає в осіб, які досягли 18 років, або у випадках, передбачених статтею 35 цього Кодексу, а, ст.242 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено, що законними представниками малолітніх та неповнолітніх дітей є батьки (усиновлювачі). Опікун є законним представником малолітньої особи та фізичної особи, визнаної недієздатною. Законним представником у випадках, встановлених законом, може бути інша особа.
Крім того, ст.35 ЗУ "Про Національну поліцію" передбачено чіткий перелік підстав для зупинення транспортного засобу поліцейським. Водій мaє прaво знaти і йому працівники поліції мають чітко роз`яснити причину зупинки: співробітник Національної поліції України зобов`язaний нaзвaти причину зупинки трaнспортного зaсобу (ст.16 ЗУ «Про дорожній рух») і суть скоєного прaвопорушення, якщо тaке мaло місце (ч.2ст.35 ЗУ "Про Національну поліцію".
Згідно зі ст.31 Закону України "Про Національну поліцію" один з превентивних заходів що може застосовувати працівник поліції - це застосування технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису.
Згідно з наказом ВМС України від 18.12.18 за №1026 «Про затвердження Інструкції із застосування органами та підрозділами поліції технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису», - під час здійснення повноважень поліцейськими портативний відеореєстратор закріплюється на його форменому одязі на грудях так, щоб не створювати перешкод діям поліцейського. У випадках, пов`язаних з необхідністю якісної фіксації подій, поліцейські можуть тримати портативний відеореєстратор у руках. Дозволяється закріплення портативного відеореєстратора на екіпіруванні (шоломі) або зброї, якщо їх конструкцією передбачені відповідні кріплення. Включення портативного відеореєстратора відбувається з моменту початку виконання службових обов`язків та/або спеціальної поліцейської операції, а відеозйомка ведеться безперервно до її завершення, крім випадків, пов`язаних з виникненням у поліцейського особистого приватного становища (відвідування вбиральні, перерви для приймання їжі тощо). У процесі включення портативного відеореєстратора поліцейський переконується в точності встановлених на пристрої дати та часу. Відеореєстратор може бути встановлений усередині салону службового транспортного засобу та/або зовні для максимальної фіксації навколишньої обстановки та/або внутрішньої частини салону в спосіб, що не заважає огляду водія. Включення відеореєстратора здійснюється з моменту початку виконання службових обов`язків або спеціальної поліцейської операції, а відеозапис ведеться безперервно до її завершення, при цьому в процесі включення відеореєстратора поліцейський переконується в точності встановлених на пристрої дати та часу. Залежно від наявних режимів відеореєстратора та освітлення відеозапис здійснюється у відповідному режимі денної або нічної зйомки.
Відповідно до ст.251 КУпАП, доказами у справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Отже, притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за наявності події адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами.
Так, 26.04.2018р. Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у справі №338/855/17 вказав, що «аналіз положень статей КУпАП дозволяє дійти висновку, що зміст постанови у справі про адміністративне правопорушення має відповідати вимогам, передбаченим статтям 283 і 284 КУпАП. В ній, зокрема, потрібно навести докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення та зазначити мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів».
Окремо необхідно наголосити, що Верховний Суд у Постанові від 26.04.2018 року у справі №338/1/17 роз`яснив, що «візуальне спостереження за дотриманням правил дорожнього руху працівниками органу Національної поліції може бути доказом у справі лише в тому випадку, якщо воно зафіксовано у встановленому законом порядку. А для підтвердження порушення позивачем Правил дорожнього руху України відповідач відповідно до ст.251 КУпАП мав би надати, зокрема, відеозапис події, фотокартки. Саме по собі описання адміністративного правопорушення не може бути належним доказом вчинення особою такого правопорушення... Відеозапис, поданий поліцією на підтвердження факту порушення водієм правил дорожнього руху, не може вважатися належним доказом у зв`язку з тим, що оскаржувана постанова про притягнення до адміністративної відповідальності не містить посилань на технічний засіб, за допомогою якого здійснено даний відеозапис. При цьому безпідставними є доводи скаржника про те, що відомості про технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис, підлягають зазначенню в постанові про адміністративне правопорушення лише у випадку фіксації правопорушення, здійсненої в автоматичному режимі, оскільки ч.3ст.283 КУпАП прямо передбачено, що постанова у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, крім даних, визначених ч.2 цієї статті, має містити відомості, зокрема про технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис».
Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд встановив наступні факти і дійшов наступних висновків.
В ході судового розгляду даної справи, у судовому засіданні, яке здійснювалося згідно правил КПК України, за аналогією Закону, з відео- та аудіофіксацією, суд встановив факт того, що під час фіксації правопорушення - складання і оформлення протоколу про адміністративне правопорушення серії ААД№128521 щодо гр. ОСОБА_1 , працівниками поліції були допущені грубі порушення прав неповнолітньої особи та певні вимоги чинного законодавства, однак суд, незважаючи на недоліки оформлення вищевказаних матеріалів про адміністративне правопорушення під час фіксації правопорушення, в силу його специфіки і суворості санкції, уважно і детально з`ясував усі обставини справи і виважено підійшов до дослідження доказів з дотриманням прав неповнолітньої особи, оскільки при розгляді категорії справ про адмінправопорушення за ст.130 КУпАП, враховуючи недосконалість правового регулювання, на суд покладається відповідальність щодо встановлення балансу між інтересами держави та окремої особи. З однієї сторони, суду необхідно не допустити зловживання з боку представників держави, а з іншої - забезпечити дотримання окремими особами законодавчих заборон.
Матеріали справи не містять відомостей щодо відсутності в поліцейського відеореєстратора чи його непрацездатності, однак, за наявності відеозаписуючого пристрою, за допомогою якого все ж таки було здійснено часткову відеофіксацію правопорушення, ця фіксація має бути найбільш повною, та, за можливості, безперервною, або, за відсутності такої можливості, - протокол має бути складений у присутності двох свідків.
Крім того, матеріали справи мають містити відеофайли безперервної відеофіксації правопорушення, оскільки їх відсутність або надання суду не в повному обсязі відеофіксації правопорушення - утруднює суду завдання щодо встановлення факту правопорушення або робить його неможливим - суду у даному випадку довелося викликати і допитувати свідків, законних представників, і здійснювати судове засідання з повним його фіксуванням для встановлення істини, тобто, витрачати зайвий час.
Судом було встановлено, що файли відеофіксації правопорушення, які додані на ДВД-диску до протокола про адміністративне правопорушення серії ААД№128521, що міститься в матеріалах справи відносно ОСОБА_1 , і був 18.03.2023р. складений поліцейським СРПП Болградського РВП ГУНП в Одеській області Болотовим І.М., не містять доказу того, що поліцейським було озвучено водію причину зупинки та були роз`яснені права особи, що керувала транспортним засобом TOYOTA RAV з д.р.з. НОМЕР_3 в той день о 21:34 годині у с.Дмитрівка Болградського району Одеської області на вул.М.Марангоза, - навіть після встановлення неповнолітнього віку ОСОБА_1 , а також, - щодо сповіщення працівником поліції законних представників неповнолітнього про вчинення дитиною правопорушення.
Крім того, протокол містить у лівому верхньому кутку запис про те, що «від керування транспортним засобом відсторонений», проте відсутня конкретизація: хто відсторонений, і що сталося з транспортним засобом (переданий під керування іншій особі, або вилучений, тощо).
Натомість, у судовому засіданні сам неповнолітній ОСОБА_1 і свідок - гр. ОСОБА_3 , якій на момент допиту у суді виповнилося 18 років, та яка, будучи попередженою судом про кримінальну відповідальність за надання суду неправдивих свідчень, пояснила суду під присягою, що вона дійсно разом зі ОСОБА_1 в той вечір - 18.03.2023р. - перебувала в салоні автомобіля, яким керував ОСОБА_1 - в якості пасажира (і на відеодоказі вбачається в салоні автомобіля жіночий силует)... Вона розуміла, що ОСОБА_1 не має посвідчення водія, оскільки є учнем 11-го класу, але довіряла йому, бачила, що він водить автомобіль добре. Вона в той вечір вперше поїхала зі ОСОБА_1 . Вони їхали обережно, нічого не порушуючи, тому не було зрозуміло, чому їх зупинили працівники поліції, ... Після недовгої розмови ОСОБА_1 з працівниками поліції в патрульному автомобілі, ОСОБА_1 повернувся, і продовжив керувати своїм автомобілем… вони повернулися і поїхали додому. Факт керування автотранспортним засобом неповнолітньою особою - ОСОБА_1 , а також перебування з ним в салоні автомобіля свідка ОСОБА_3 під час вищевказаних подій - підтвердили у судовому засіданні і законні представники ОСОБА_1 - його батьки.
Крім того, протокол про адміністративне правопорушення містить також неправдиві відомості про відсторонення особи, що керувала транспортним засобом - ОСОБА_1 , якого працівник поліції, зупинивши і з`ясувавши, що ОСОБА_1 є неповнолітнім та керує транспортним засобом, ймовірніше всього перебуває у стані алкогольного сп`яніння, - тим не менш - відпустив його й далі керувати транспортним засобом не повідомивши про це ані законних представників, ані підрозділ ювенальної превенції Болградського відділу поліції, про що відсутні докази і відомості в матеріалах справи.
Згідно Наказу Міністерства юстиції України від 19.12.2017 № 1044, яким затверджено інструкцію з організації роботи підрозділів ювенальної превенції Національної поліції України, яка визначає особливості організації роботи, завдання та повноваження підрозділів ювенальної превенції Національної поліції України (далі - НПУ) (п.1розділуІ) - одним з основних завдань підрозділів ЮП є профілактична діяльність, спрямована на запобігання вчиненню дітьми кримінальних і адміністративних правопорушень, виявлення причин і умов, які цьому сприяють, вжиття в межах своєї компетенції заходів для їх усунення (п.1розділу ІІ), а основним з повноважень - є притягнення до адміністративної відповідальності дітей віком від 16 до 18 років, які вчинили адміністративні правопорушення, а також батьків або осіб, що їх замінюють, які не виконують передбачених законодавством обов`язків щодо забезпечення необхідних умов життя, навчання та виховання неповнолітніх дітей (п.2 розділу ІІ), а тому неможна вважати, що працівник поліції не був обізнаний щодо цих обов`язків і повноважень підрозділів ювенальної превенції, а також щодо існування такого підрозділу в Болградському РВ та обов`язку взаємодії з ним щодо правопорушень, які стосуються неповнолітніх правопорушників (або потерпілих), оскільки, встановивши неповнолітній вік особи, яка не мала з цієї підстави керувати транспортним засобом, та, крім того, переконавшись, що особа перебуває у стані алкогольного сп`яніння (що підтверджується складанням протокола про адміністративне правопорушення) - фактично не усунув цю особу від керування транспортним засобом з метою дотримання безпеки дорожнього руху.
Таким чином, працівник поліції, встановивши, що особа, яка була зупинена або підозрюється (обвинувачується) у вчиненні правопорушення, є неповнолітньою, - у даному випадку - ОСОБА_1 , був зобов`язаний про це сповістити обов`язково законного представника такої особи, тобто, батьків, або осіб, що їх замінюють, а в разі відсутності таких - орган опіки та піклування чи відділ (представника) ювенальної превенції Болградського РВ, оскільки неповнолітня особа, що не досягнула повної цивільної дієздатності, - не може самостійно розуміти і здійснювати (захищати) свої права.
Крім того, у даному випадку, неповнолітній мав бути відсторонений від керування транспортним засобом.
Вирішуючи питання щодо процесуальної можливості постановлення подібних ухвал суд виходить з наступного.
Діючий КУпАП не врегульовує питання постановлення такого виду судових рішень, як окрема ухвала чи постанова, які б надавали можливість суду звертатися до державних органів, посадових чи службових осіб з метою належного реагування на встановлені у ході судового розгляду порушення закону, прав і основоположних свобод людини органом досудового розслідування чи судом нижчестоящої інстанції. Єдиним випадком коли чинний КПК прямо передбачає постановлення окремих ухвал є наявність процесуальних підстав, визначених у статті 378цього Кодексу.
Однак, кримінальні процесуальні рішення - це правозастосовні акти уповноважених державних органів або посадових осіб, виражені у встановленій законом процесуальній формі та прийняті у межах їх компетенції у передбаченому законом порядку. Вони виражають владні волевиявлення про дії та спрямовані на виконання завдань кримінального провадження.
Як вказано вище, для ЄСПЛ рішення суду, що ухвалене за кодексом про адміністративні правопорушення, ототожнюється з рішенням суду у кримінальній справі.
Відповідно до пункту 10 частини 1 статті 3 КПК кримінальне провадження - це досудове розслідування і судове провадження, процесуальні дії у зв`язку із вчиненням діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність
Отже, системне та телеогічне (цільове) тлумачення норм, закріплених у пункті 10 частини 1 статті 3,статтях 91, 110, 369, 371, 372 та 419 КПК дає змогу дійти висновку про те, що рішення судів будь-якої інстанції приймаються у зв`язку з вчиненням діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, спрямовані на досягнення завдань кримінального провадження, постановлені або ухвалені в межах судового розгляду, встановлених для відповідного виду провадження.
Тобто, процесуальні рішення ухвалюються для встановлення і закріплення кримінальними процесуальними засобами ознак вчиненого правопорушення, доведеності винуватості (невинуватості) осіб, які його вчинили під час кримінального провадження, інших обставин, передбачених як ст.91 КПК України, так і КУпАП, а також задля забезпечення якості і своєчасності та ефективності провадження.
Таким чином, суд вбачає за можливе ухвалення рішень, які не пов`язані із суттю кримінального (адміністративного) провадження або з його забезпеченням, проте, постановлення таких ухвал має зумовлюватися позитивним впливом на ефективність здійснення правосуддя у конкретному кримінальному провадженні та забезпеченням конституційного права на судовий захист, гарантований ст.55Конституції України.
Згідно з приписами статей 370-372 КПК України, суд, за наявності відповідних підстав має процесуальні повноваження для постановлення ухвал, які не вирішують справи по суті, однак звертають увагу уповноважених органів на встановлені у кримінальному провадженні факти порушення закону, які потребують вжиття належних заходів реагування.
Аналогія в праві, у даному випадку, - є одним зі способів подолання прогалин в законодавстві, та необхідна для цілей правозастосування.
Зазвичай поняття правової аналогії розуміється в двох сенсах - як аналогія закону і аналогія права:
Аналогія закону є застосування до не врегульованим конкретної нормою правовідносин норми закону, яка регламентує подібні відносини. Необхідність застосування даного прийому обумовлена ??тим, що рішення по будь-якій справі обов`язково має мати правову підставу. Тому в разі відсутності норми, прямо передбачає спірний випадок, потрібно відшукати норму, регулюючу максимально подібні зі спірним відносини.
Аналогія права - застосування до спірного відношенню, яке не врегульоване якоюсь конкретною нормою і на яке не можна поширити дію регулюючої подібні відносини норми, загальних засад (тобто принципів) законодавства. При аналогії права принципи виконують безпосередньо регулюючу функцію і виступають єдиною нормативно-правовою підставою правозастосовного рішення.
Правова аналогія покладає на правозастосувача більшу міру відповідальності перед суспільством, оскільки передбачає більше суб`єктивізму й творчості. При застосування аналогії права створюється нове правило поведінки суб`єктів, яке підлягає застосуванню лише до одного конкретного випадку, який розглядається, а не до всіх аналогічних суспільних відносин.
Межі, суб`єкти та сфера застосування аналогії закону стосуються й аналогії права.
Поняття та умови використання такого засобу заповнення прогалин закону передбачено ч.2ст.8 Цивільного кодексу України, положення якої допускають застосування аналогії права лише в разі неможливості використання аналогії закону для регулювання цивільних відносин. Зміст аналогії права полягає у визначенні прав та обов`язків сторін правовідносин на основі не конкретних правових норм, а загальних засад і змісту цивільного законодавства, а також вимог добросовісності, розумності і справедливості.
Ст.7 Кодексу України про адміністративні правопорушення передбачено, що «застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом» - хоча це і не є прямою забороною застосування аналогії, але передбачає чітке виконання передбачених законом норм, а звідси забороняє вирішення питань притягнення особи до адміністративної відповідальності по аналогії, тобто унеможливлює застосування по аналогії норм, що закріплюють склад правопорушень, однак не забороняє постановлювати окремі ухвали.
Так, з судової практики вбачається окрема ухвала Одеського апеляційного суду (справа 496/2189/21), якою суд 09.11.2022р. встановив, що «Відповідно до ст.251 КУпАП доказами у справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами. Протокол про адміністративне правопорушення сам по собі, без підтвердження іншими належними та допустимими доказами, не є безумовним та беззаперечним доказом доведення вини особи у вчиненні адміністративного правопорушення, являє собою лише початковий правовий висновок щодо дій певної особи, в якому фактично формуються обвинувачення особи у вчиненні певного правопорушення. Порядок та процедура оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення в органах внутрішніх справ України передбачені Інструкцією з оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення в органах поліції, затвердженої Наказом № 1376 від 06.11.2015 МВС України. Також, нормативним актом, який регулює ці правовідносини, є Інструкція з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України №1395 від 07.11.2015р. Сам по собі обов`язок щодо збирання доказів, відповідно до ч.2ст.251 КУпАП, покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених ст.255 цього Кодексу. Суд зауважив, що якість складання протоколу є дуже важливою стадією оформлення справи про адміністративне правопорушення, й фактично є «обвинуваченням» держави щодо особи, що потребує належного до цього ставлення».
Відеозапис відповідно до ч.1ст.251 КУпАП є джерелом доказів, а, відповідно до положень п.1.3, п.3.3 розділу ІІІ «Інструкції про порядок зберігання, видачі, приймання, використання нагрудних відеокамер (відеореєстраторів) працівниками патрульної поліції та доступ до відеозаписів з них», затвердженої наказом Департаменту патрульної поліції НПУ від 03.02.2016 №100, необхідність відеофіксації: «використання нагрудних відеокамер (відеореєстраторів) як превентивного поліцейського заходу є важливим елементом функціонування патрульної поліції, покликаним гарантувати чесність, відкритість та антикорупційну спрямованість діяльності патрульної поліції». Випадки застосування такого превентивного заходу: «нагрудна відеокамера (відеореєстратор) повинна активуватись працівником патрульної поліції та знаходитись у режимі відео-зйомки при будь-якому контакті з особами, зокрема, але не виключно: при оформленні дорожньо-транспортної пригоди; при перевірці документів; при поверхневому; при загрозі використання фізичної сили, спеціальних засобів або вогнепальної зброї; при наданні допомоги особам; у випадках, коли усвідомлення особою факту відео-фіксації її поведінки може сприяти вирішенню конфліктної ситуації. Відповідно до п.3.5 розділу ІІІ Інструкції, «після активації нагрудної відеокамери (відеореєстратора) все спілкування має бути записане безперервно».
Вимогами ч.2ст.30 ЗУ «Про національну поліцію» визначено, що поліцейські можуть застосовувати превентивні заходи, до яких відповідно до ст.31 цього Закону віднесено застосування засобів відеозапису, тому саме поліція може застосовувати такий превентивний захід, як застосувати технічні прилади і технічні засоби, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засоби фото- і кінозйомки, відеозапису, що не було застосовано поліцейським в повній мірі, під час складання адміністративних матеріалів відносно ОСОБА_1 за ст.130 КУпАП.
Такі виявлені судом порушення щодо неналежного виконання поліцейськими своїх професійних обов`язків, призвели до того, що суд був позбавлений можливості лише за наданими суду доказами визначити чи мали місце адміністративні правопорушення, які ставляться в провину особі.
Зі змісту ст. 18 Закону України «Про Національну поліцію» слідує, що поліцейський зобов`язаний: неухильно дотримуватися положень Конституції України, законів України та інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, та Присяги поліцейського; професійно виконувати свої службові обов`язки відповідно до вимог нормативно-правових актів, посадових (функціональних) обов`язків, наказів керівництва; поважати і не порушувати прав і свобод людини.
Відповідно до розд.VIІ «Інструкції з оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення в органах поліції», що затверджена Наказом міністерства юстиції від 06.11.2015 № 1376, Організація контролю за порядком здійснення провадження у справах про адміністративні правопорушення в органах поліції здійснюється їх безпосередніми керівниками.
За вказаних обставин, суд вважає необхідним для усунення подібних порушень законодавства довести вищевикладені обставини до відома Начальника Болградського РВ ГУНП в Одеській області шляхом постановлення окремої ухвали, застосувавши загальні принципи верховенства права, невідворотності покарання та аналогію закону відповідно до норм ЦПК та КАС, які містить такий інститут судового реагування, як окремі ухвали, оскільки несумлінне та недбале ставлення працівником поліції, який оформлював матеріали даної справи про адміністративне правопорушення до виконання своїх службових обов`язків, - є наслідком порушення прав неповнолітньої особи та неналежного виконання прямих обов`язків з охорони правопорядку на автодорогах.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст.1,7,245 КУпАП, суд
Обставини, викладені в окремій ухвалі, довести до відома начальника Болградського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Одеській області - про необхідність здійснення перевірки і надання правової кваліфікації діям працівників поліції даного відділу щодо складання протоколів про адміністративні правопорушення за ст.130 КУпАП взагалі, та, окремо, - поліцейського Болотова І.М., яким складено протокол про адміністративне правопорушення серії ААД№128521 відносно неповнолітнього ОСОБА_1 18.03.2023р.
Посилити контроль підготовки та організації навчання з особовим складом на предмет підвищення якості складання та оформлення матеріалів адміністративних справ про притягнення осіб до адміністративної відповідальності за ст.130 КУпАП, при направленні їх до суду та стосовно неповнолітніх осіб.
Про розгляд окремої ухвали повідомити Болградський районний суд Одеської області протягом тридцяти днів з дня отримання копії даної ухвали.
Роз`яснити начальнику Болградського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Одеській області, що залишення посадовою особою без розгляду окремої ухвали суду або невжиття заходів реагування, а так само несвоєчасна відповідь на окрему ухвалу суду тягне за собою адміністративну відповідальність визначену ст.185-6 КУпАП України.
Окрема ухвала може бути оскаржена особами, інтересів яких вона стосується, незалежно від того, чи беруть вони участь у справі, - протягом 10 (десяти) днів з дня отримання її копії шляхом подання апеляційної скарги до Одеського апеляційного суду та набирає чинності з наступного дня після закінчення строку на її оскарження, а у випадку її оскарження - в день ухвалення свого рішення судом апеляційної інстанції за результатами такого оскарження. Повний текст ухвали виготовлено 12.05.2023 року.
Суддя А.В. Кравцова