БОЛГРАДСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 497/1525/23
Провадження № 3/497/783/23
31.07.2023 року суддя Болградського районного суду Одеської області Кравцова Алла Валентинівна, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Болград матеріали про адміністративне правопорушення, що надійшли до суду 07.07.2023 року відносно
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с.Червоноармійське Болградського району Одеської області, зі слів - офіційно непрацевлаштований, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , паспорт № НОМЕР_1 вид.24.04.2023р. органом 5129, РНОКППНОМЕР_5 ,
- про притягнення до адміністративної відповідальності за ст.130ч.1 КУпАП,
05.07.2023 року поліцейським СРПП Болградського РВП ГУНП в Одеській області Кірковим Р.В. було складено протокол про адміністративне правопорушення серії ААД№163122, згідно якого в цей день о 10:37годині гр. ОСОБА_1 у с.Кубей Болградського району Одеської області на вул.Сатірова, біля будинку №123, керуючи мопедом Сузуки б/н мав явні ознаки алкогольного сп`яніння (різкий запах алкоголю з порожнини рота), від проходження медичного огляду у медичному закладі в установленому законом порядку та від перевірки приладом "Драгер" відмовився, до протоколу додано цифровий носій з відеофіксацією подій та обставин.
У судовому засіданні ОСОБА_1 свою вину спочатку не визнав, просив суд не призначати йому стягнення, пояснивши, що він не вживає алкогольні напої, але злякався працівників поліції після того, як був ними зупинений, оскільки сором`язливий, тому й зізнався в усьому і підписав протокол, написавши під диктову пояснення, якими зізнався у вживанні алкогольних напоїв перед керуванням транспортних засобів. Погоджується, що його було зупинено за керування мопедом без шолому і за відсутністю в нього відповідної категорії у посвідченні водія, - що дозволяє керувати мопедом - лише для керування легковими транспортними засобами.
В ході розгляду справи про вищевказане адміністративне правопорушення судом були встановлені факти порушення законності - надання суду правоохоронним органом неправдивих відомостей, і цей випадок є непоодиноким.
Так, в матеріалах справи міститься довідка, підписана т.в.о. начальника Болградського районного відділу поліції ГУНП в Одеській області Чебана А., завірена відповідною печаткою Болградського РВП ГУНП в Одеській області (але без вих.№ і дати), згідно якої гр. ОСОБА_1 водійське посвідчення не отримував, тому суд визнав її такою, що не відповідає дійсності, оскільки фактичні обставини свідчать про інше: в матеріалах справи є фотокопія з "ДІЇ" посвідчення водія серії НОМЕР_3 кат."В", що були видані 19.08.2016р. на ім`я ОСОБА_1 , 06.11.2996р., і які дійсні до 19.06.2046р.
Крім того, розглядаючи справу про адміністративне правопорушення №497/1627/23 (провадження №3/497/829/23) з протоколом про адміністративне правопорушення серії ААД№128529, що був складений 14.07.2023 року поліцейським СРПП Болградського РВП ГУНП в Одеській області Болотовим І.М., згідно якого в цей день о 21:55годині гр. ОСОБА_2 у с.Олександрівка Болградського району Одеської області на вулиці Центральна керував мотоциклом VIPER 200 без д.н.з. з явними ознаками алкогольного сп`яніння (різкий запах алкоголю з порожнини рота), від проходження медичного огляду у медичному закладі в установленому законом порядку та від перевірки приладом "Драгер" відмовився, від керування транспортним засобом відсторонений шляхом передачі тверезому водію, до протоколу додано цифровий носій з відеофіксацією подій та обставин.
Матеріали цієї справи також містять довідку, що підписана праціником поліції - заст.начальника Болградського РВП ГУНП в Одеській області Сергієм Ряповим, згідно якої гр. ОСОБА_2 водійське посвідчення не отримував, однак сам ОСОБА_2 надав суду в ході розгляду справи посвідчення водія серії НОМЕР_4 кат."В", які він отримав 03.12.2009р.
У зв`язку з чим суд дійшов висновку про наявність обґрунтованих підстав для ухвалення окремої ухвали з цього факту.
Ст.245 КУпАП встановлено, що завданнями провадження у справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне й об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності із законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.
Окрема ухвала - це вид судового рішення, за допомогою якого суд реагує на виявлені під час судового розгляду порушення законності, а також причини та умови, що цьому сприяли: суд, виявивши під час розгляду справи порушення закону і встановивши причини та умови, що сприяли вчиненню порушення, може постановити окрему ухвалу і направити її відповідним особам чи органам для вжиття заходів щодо усунення цих причин та умов. Про вжиті заходи протягом місяця з дня надходження окремої ухвали має бути повідомлено суд, який постановив окрему ухвалу. Суддя має право постановити окрему ухвалу для усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону, якщо виявить таке порушення під час розгляду справи.
Ст.280 КУпАП закріплює обов`язок посадової особи при розгляді справи про адміністративне правопорушення з`ясувати, чи було вчинено адміністративне правопорушення та чи винна дана особа в його вчиненні.
Окремі ухвали є засобом зміцнення законності та правопорядку, сприяють усуненню недоліків у діяльності державних органів, громадських організацій і посадових осіб, запобігають вчиненню злочинів та інших правопорушень, впливають на формування у громадян поваги до права та становлять важливу частину діяльності судів.
Окремі ухвали можуть постановлювати суди у цивільному (ст.262 ЦПК України), господарському (ст.246 ГПК України), адміністративному (ст.249 КАСУ) судочинствах. Окремі ухвали/постанови у кримінальному судочинстві існували до введення в дію нового Кримінального процесуального кодексу (20.11.2012р.). Їм була присвячена ст.232 КПК УРСР. Окрема ухвала суду постановлюється в нарадчій кімнаті та викладається у виді окремого процесуального документа, який має бути підписаний суддею або усім складом суду. Вона має відповідати вимогам щодо змісту ухвал суду, зокрема мати вступну, мотивувальну та резолютивну частини (за винятком описової).
У судовій практиці раніше зустрічалися випадки, коли окремі ухвали постановлювалися щодо позитивних явищ («заохочувальні окремі ухвали»), зокрема з урахуванням пильності, самовідданості певних осіб при охороні громадського порядку тощо. Але новий КПК такий заходу впливу не передбачає. Тем не менш окремі суди все ж таки їх застосовують і, що важливо, Касаційний кримінальний суд вважає такі дії судів попередніх інстанцій законними. В практиці Касаційного кримінального суду Верховного Суду існують різні правові позиції щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, а саме щодо можливості постановлення судами ухвал, подібних до окремих ухвал, що були передбачені ст.23-2 Кримінально-процесуального кодексу України (далі - КПК 1960 року), які не вирішують справу по суті, однак звертають увагу уповноважених органів на встановлені по справі факти порушення закону і вимагають вжиття відповідних заходів. Так, у постанові колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 19.02.2019р. (справа № 127/4482/17), якою відмовлено у задоволенні касаційної скарги суддів Шидловського О. В., Венргин О. О., Іванченка Я. М. на ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 25.05.2018р., зазначено, що апеляційний суд мав процесуальні підстави для постановлення окремої ухвали… системний аналіз кримінального процесуального закону дозволяє зробити висновок про наявність, зокрема, в апеляційного суду процесуальних повноважень на постановлення ухвал, якими інформують уповноважені органи про встановлені у справі факти порушення закону для подальшого застосування відповідних заходів, у зв`язку з чим вважала за необхідне відступити від позиції щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеній у раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду від 19.11.2020р.з метою забезпечення єдності судової практики.
Постановою №3 Пленуму ВС України від 28.03.2008р. "Про практику винесення судами окремих ухвал (постанов) у кримінальних справах" ВСУ зазначив, що в разі, якщо суд першої інстанції не реагував на факти порушення закону, на причини й умови, що сприяють вчиненню злочину і зумовлюють прийняття відповідних заходів, апеляційний суд виносить окрему ухвалу, в якій звертає увагу державних органів, громадських організацій або посадових осіб на ці обставини. Окрему ухвалу може бути винесено при виявленні порушень прав обвинуваченого, підсудного, потерпілого та решти учасників процесу, а також інших порушень закону, допущених під час проведення дізнання, досудового слідства або розгляду справи судом першої інстанції. При цьому апеляційний суд не вправі встановлювати чи вважати доведеними факти, що були відкинуті вироком, постановою, або виносити ухвалу, яка ставить під сумнів законність та обґрунтованість залишених без зміни вироку або постанови. Винесення окремої ухвали (постанови) судом першої інстанції не є перешкодою для винесення окремої ухвали апеляційним чи касаційним судом, коли у справі встановлено обставини, які зумовлюють подібне реагування. А, у п.13. цієї ж Постанови ВСУ зазначено, що "судам необхідно встановити суворий контроль за своєчасністю і повнотою виконання окремих ухвал (постанов) та реагувати на випадки несвоєчасного або формального ставлення до розгляду окремих ухвал (постанов) посадовими особами та організаціями, яким вони були направлені".
Вирішуючи питання щодо процесуальної можливості постановлення окремої ухвалу у даній справі про адміністративне правопорушення, суд виходить з наступного.
Діючий КУпАП не врегульовує питання постановлення такого виду судових рішень, як окрема ухвала чи постанова, які б надавали можливість суду звертатися до державних органів, посадових чи службових осіб з метою належного реагування на встановлені у ході судового розгляду порушення закону, прав і основоположних свобод людини органом досудового розслідування чи судом нижчестоящої інстанції. Єдиним випадком коли чинний КПК прямо передбачає постановлення окремих ухвал є наявність процесуальних підстав, визначених у статті 378цього Кодексу.
Однак, кримінальні процесуальні рішення - це правозастосовні акти уповноважених державних органів або посадових осіб, виражені у встановленій законом процесуальній формі та прийняті у межах їх компетенції у передбаченому законом порядку. Вони виражають владні волевиявлення про дії та спрямовані на виконання завдань кримінального провадження.
Як вказано вище, для ЄСПЛ рішення суду, що ухвалене за кодексом про адміністративні правопорушення, ототожнюється з рішенням суду у кримінальній справі.
Відповідно до пункту 10 частини 1 статті 3 КПК кримінальне провадження - це досудове розслідування і судове провадження, процесуальні дії у зв`язку із вчиненням діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність
Отже, системне та телеогічне (цільове) тлумачення норм, закріплених у пункті 10 частини 1 статті 3,статтях 91, 110, 369, 371, 372 та 419 КПК дає змогу дійти висновку про те, що рішення судів будь-якої інстанції приймаються у зв`язку з вчиненням діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, спрямовані на досягнення завдань кримінального провадження, постановлені або ухвалені в межах судового розгляду, встановлених для відповідного виду провадження.
Тобто, процесуальні рішення ухвалюються для встановлення і закріплення кримінальними процесуальними засобами ознак вчиненого правопорушення, доведеності винуватості (невинуватості) осіб, які його вчинили під час кримінального провадження, інших обставин, передбачених як ст.91 КПК України, так і КУпАП, а також задля забезпечення якості і своєчасності та ефективності провадження.
Таким чином, суд вбачає за можливе ухвалення рішень, які не пов`язані із суттю кримінального (адміністративного) провадження або з його забезпеченням, проте, постановлення таких ухвал має зумовлюватися позитивним впливом на ефективність здійснення правосуддя у конкретному кримінальному провадженні та забезпеченням конституційного права на судовий захист, гарантований ст.55Конституції України.
Згідно з приписами статей 370-372 КПК України, суд, за наявності відповідних підстав має процесуальні повноваження для постановлення ухвал, які не вирішують справи по суті, однак звертають увагу уповноважених органів на встановлені у кримінальному провадженні факти порушення закону, які потребують вжиття належних заходів реагування.
Аналогія в праві, у даному випадку, - є одним зі способів подолання прогалин в законодавстві, та необхідна для цілей правозастосування.
Зазвичай поняття правової аналогії розуміється в двох сенсах - як аналогія закону і аналогія права:
Аналогія закону є застосування до не врегульованим конкретної нормою правовідносин норми закону, яка регламентує подібні відносини. Необхідність застосування даного прийому обумовлена ??тим, що рішення по будь-якій справі обов`язково має мати правову підставу. Тому в разі відсутності норми, прямо передбачає спірний випадок, потрібно відшукати норму, регулюючу максимально подібні зі спірним відносини.
Аналогія права - застосування до спірного відношенню, яке не врегульоване якоюсь конкретною нормою і на яке не можна поширити дію регулюючої подібні відносини норми, загальних засад (тобто принципів) законодавства. При аналогії права принципи виконують безпосередньо регулюючу функцію і виступають єдиною нормативно-правовою підставою правозастосовного рішення.
Правова аналогія покладає на правозастосувача більшу міру відповідальності перед суспільством, оскільки передбачає більше суб`єктивізму й творчості. При застосування аналогії права створюється нове правило поведінки суб`єктів, яке підлягає застосуванню лише до одного конкретного випадку, який розглядається, а не до всіх аналогічних суспільних відносин.
Межі, суб`єкти та сфера застосування аналогії закону стосуються й аналогії права. Поняття та умови використання такого засобу заповнення прогалин закону передбачено ч.2ст.8 Цивільного кодексу України, положення якої допускають застосування аналогії права лише в разі неможливості використання аналогії закону для регулювання цивільних відносин. Зміст аналогії права полягає у визначенні прав та обов`язків сторін правовідносин на основі не конкретних правових норм, а загальних засад і змісту цивільного законодавства, а також вимог добросовісності, розумності і справедливості.
Ст.7 Кодексу України про адміністративні правопорушення передбачено, що «застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом» - хоча це і не є прямою забороною застосування аналогії, але передбачає чітке виконання передбачених законом норм, а звідси забороняє вирішення питань притягнення особи до адміністративної відповідальності по аналогії, тобто унеможливлює застосування по аналогії норм, що закріплюють склад правопорушень, однак не забороняє постановлювати окремі ухвали.
Так, з судової практики вбачається окрема ухвала Одеського апеляційного суду (справа 496/2189/21), якою суд 09.11.2022р. встановив, що «Відповідно до ст.251 КУпАП доказами у справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами. Протокол про адміністративне правопорушення сам по собі, без підтвердження іншими належними та допустимими доказами, не є безумовним та беззаперечним доказом доведення вини особи у вчиненні адміністративного правопорушення, являє собою лише початковий правовий висновок щодо дій певної особи, в якому фактично формуються обвинувачення особи у вчиненні певного правопорушення. Порядок та процедура оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення в органах внутрішніх справ України передбачені Інструкцією з оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення в органах поліції, затвердженої Наказом №1376 від 06.11.2015 МВС України. Також, нормативним актом, який регулює ці правовідносини, є Інструкція з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України №1395 від 07.11.2015р. Сам по собі обов`язок щодо збирання доказів, відповідно до ч.2ст.251 КУпАП, покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених ст.255 цього Кодексу. Суд зауважив, що якість складання протоколу є дуже важливою стадією оформлення справи про адміністративне правопорушення, й фактично є «обвинуваченням» держави щодо особи, що потребує належного до цього ставлення».
Основний Закон України - Конституція України закріплює суспільний і державний устрій країни, функції органів державної влади, основні права та обов`язки кожного окремого громадянина України - це права, що нерозривно пов`язані з самим існуванням людини: право на життя, на свободу у всіх її проявах, право на повагу людської гідності, на опір пригнобленню. Людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (ст.3 Конституції). Громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками (ст.24). Всі права людини і громадянина рівноцінні і взаємопов`язані і тому однаковою мірою мають захищатися державою і судом (ст.55).
Згідно вимог ст.256ч.1 КУпАП у протоколі про адміністративне правопорушення зазначаються: дата і місце його складення, посада, прізвище, ім`я, по батькові особи, яка склала протокол; відомості про особу, яка притягується до адміністративної відповідальності (у разі її виявлення); місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення; нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане правопорушення; прізвища, адреси свідків і потерпілих, якщо вони є; пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності; інші відомості, необхідні для ухвалення остаточного рішення у справі. Якщо правопорушенням заподіяно матеріальну шкоду, про це також зазначається в протоколі. Таким чином, ст.256 КУпАП встановлює вимоги до змісту протоколу про адміністративне правопорушення, який є основним процесуальним документом, що містить відомості про докази у справі про адміністративне правопорушення, на підставі якого встановлюється наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність особи у його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Сам обов`язок щодо збирання доказів, відповідно до ч.2ст.251 КУпАП, покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.
Положеннями ст.19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтями 3,5,29 чинного ЗУ «Про національну поліцію» регламентовано, що «1. У своїй діяльності поліція керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, актами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, а також виданими відповідно до них актами Міністерства внутрішніх справ України, іншими нормативно-правовими актами. 2. На працівників поліції (поліцейських та державних службовців) поширюється дія Закону України "Про запобігання корупції"; Поліція у процесі своєї діяльності взаємодіє з органами правопорядку та іншими органами державної влади, а також органами місцевого самоврядування відповідно до закону та інших нормативно-правових актів; Поліцейський захід - це дія або комплекс дій превентивного або примусового характеру, що обмежує певні права і свободи людини та застосовується поліцейськими відповідно до закону для забезпечення виконання покладених на поліцію повноважень. Поліцейський захід застосовується виключно для виконання повноважень поліції. Обраний поліцейський захід має бути законним, необхідним, пропорційним та ефективним».
Відповідно до ст.ст.1,2 КУпАП, завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП) - є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством; законодавство України про адміністративні правопорушення складається з цього Кодексу та інших законів України.
Однак, з матеріалів вищевказаних справ вбачається, що вони містять докази, що не відповідають фактичним обставинам, і які не сприяють запобіганню правопорушень та виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством, оскільки в разі, якщо б суд не встановив невідповідність зазначених доказів фактичним обставинам і не притягнув винних до відповідальності, що визначена санкцією ст.130 КУпАП - у виді позбавлення права керування транспортними засобами строком на 1 рік, - ці особи уникнули б відповідальності, що встановлена Законом і це не сприяє їх виправленню і перевихованню, оскільки поставило би у нерівне становище в порівнянні з іншими особами, яких суд за таких же обставин притягнув до відповідальності та надало б винним особам право вважати, що в них є незаконні привілеї перед суспільством, що призводить, зазвичай, до скоєння інших правопорушень, іноді з тяжкими наслідками і нівелює інститут юридичної відповідальності.
Ст.17ч.1 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - ЄСПЛ) визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до ст.6ч.1 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
У справі "Бакланов проти Росії" (рішення від 09 червня 2005 року) та в справі "Фрізен проти Росії" (рішення від 24 березня 2005 року) ЄСПЛ зазначив, що "досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу "законності" і воно не було "свавільним". У справі "Ізмайлов проти Росії" (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Європейський Суд вказав, що "для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити "особистий надмірний тягар для особи".
Принцип невідворотності юридичної відповідальності є одним з основоположних в теорії державі та права і став предметом дослідження багатьох вчених, та полягає в тому, що будь-яка особа незалежно від її матеріального становища та соціального статусу має нести відповідальність за скоєне правопорушення. Принцип невідворотності юридичної відповідальності полягає в: неминучості настання відповідальності для правопорушника; оперативності застосування заходів відповідальності за вчинені правопорушення; професіоналізмі і добросовісності діяльності представників правоохоронних органів; ефективності заходів, застосовуваних до правопорушників. І хоча принцип невідворотності відповідальності, настільки досконало вивчений дослідниками, не міститься в якості прямої вказівки в Конституції України, це не позбавляє його важливості для деліктних правовідносин. Адже в Основному Законі все ж таки закріплено принципи верховенства права (ст.8), несення людиною обов`язків перед суспільством (ст.23), індивідуальний характер юридичної відповідальності (ст.61). А ці принципи, у свою чергу, зумовлюють саму сутність юридичної відповідальності, яка є обов`язковою для осіб, які вчинили правопорушення. Принцип невідворотності юридичної відповідальності знаходить своє вираження у Кодексі України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП), а саме - у ст.1, яка з-поміж завдань кодексу, визначає зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян в дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України. Отже, принцип невідворотності юридичної відповідальності має посідати чільне місце серед засад юридичної, і, зокрема, адміністративної відповідальності.
Крім того, слід наголосити, що процедура розгляду справ про адміністративні правопорушення не передбачає участі при судовому розгляді сторони обвинувачення, що може призвести до змішування ролі обвинувача і судді і тим самим дати підстави для законних сумнівів неупередженості суду, порушити принцип змагальності (наприклад, п.75-79 рішення ЄСПЛ у справі «Карелін проти Росії», п.54 справи «Озеров проти Росії», п.44-45 справи «Кривошапкін проти Росії»). Однак, відсутність прокурора при розгляді справ про адміністративні правопорушення не може призвести автоматично до порушення Конвенції, але слід пам`ятати, що суд не може самостійно перебирати на себе «функції обвинувачення» і відшукувати докази вини особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, винуватість особи має доводитися саме в суді, що вимагає «обережності дій суду» при вирішені питання про тягар доказування в такій категорії справ.
Суд зауважує, що у справах проти України, ЄСПЛ розглядає питання про віднесення правопорушень, передбачених КУпАП, до «кримінального аспекту» в розумінні Конвенції, що, з огляду на суворість передбаченого покарання правопорушення, не є незначним (п.33 рішення у справі «Гурепка проти України» (F 2)), та визнає, що такі адміністративні провадження слід вважати по суті кримінальними і такими, що вимагають застосування всіх гарантій ст.6 Конвенції.
Крім того, Конституційний Суд України визначає принцип пропорційності, в першу чергу, як процесуальну справедливість: «Обмеження конституційних прав має відповідати принципу пропорційності: інтереси забезпечення охорони прав і свобод людини і громадянина, власності, громадського порядку та безпеки тощо можуть виправдати правові обмеження прав і свобод тільки в разі адекватності соціально обумовленим цілям». Так, в Рішенні від 25 січня 2012 р. № 3-рп/2012 (справа № 1-11/2012) Конституційний Суд України зазначив, що одним із елементів верховенства права є принцип пропорційності, який у сфері соціального захисту означає, зокрема, що заходи, передбачені в нормативно-правових актах, мають спрямовуватися на досягнення легітимної мети та мають бути співмірними з нею.
Таким чином, суд, встановивши у вищевказаних двох матеріалах про адміністративні правопорушення відсутня інформація про отримання особами - яких визнав винними у скоєнні зазначених адміністративних правопорушень за ст.130ч.1 КУпАП - посвідчення на право керування транспортними засобами, міг би ухвалити хибне та незаконне остаточне рішення на підставі неналежних і хибних доказів.
Відповідно до ст.251 КУпАП, доказами у справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
А, як вказано вище, - обов`язок щодо збирання доказів, відповідно до ч.2ст.251 КУпАП, - покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення
Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що виявлені судом порушення щодо неналежного виконання посадовими особами Болградського РВП ГУНП в Одеській області своїх професійних обов`язків, призвели до того, що суд міг бути позбавлений можливості ухвалити законне остаточне рішення щодо призначення адміністративного стягнення.
Зі змісту ст. 18 Закону України «Про Національну поліцію» слідує, що поліцейський зобов`язаний: неухильно дотримуватися положень Конституції України, законів України та інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, та Присяги поліцейського; професійно виконувати свої службові обов`язки відповідно до вимог нормативно-правових актів, посадових (функціональних) обов`язків, наказів керівництва; поважати і не порушувати прав і свобод людини.
Відповідно до розд.VIІ «Інструкції з оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення в органах поліції», що затверджена Наказом міністерства юстиції від 06.11.2015 № 1376, Організація контролю за порядком здійснення провадження у справах про адміністративні правопорушення в органах поліції здійснюється їх безпосередніми керівниками.
За вказаних обставин, суд вважає необхідним для усунення подібних порушень законодавства довести вищевикладені обставини до відома Начальника Болградського РВ ГУНП в Одеській області шляхом постановлення окремої ухвали, застосувавши загальні принципи верховенства права, невідворотності покарання та аналогію закону відповідно до норм ЦПК та КАС, які містить такий інститут судового реагування, як окремі ухвали, оскільки несумлінне та недбале ставлення вищевказаними працівниками поліції, до виконання своїх службових обов`язків, - надання суду неправдивих доказів - вищевказаних довідок, - є наслідком порушення вимог чинного законодавства щодо дбайливого стаулення до своїх посадових обов`язків, що може потягти за собою, в разі повторення цього, - уникнення осіб від невідворотності і справедливості відповідальності за правопорушення, що є неналежним виконанням прямих обов`язків з охорони правопорядку на автодорогах - запобіганню керування транспортними засобами особами у стані алкогольного сп`яніння.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст.1,7,245 КУпАП, суд
Обставини, викладені в окремій ухвалі, довести до відома начальника Болградського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Одеській області - про необхідність здійснення перевірки і надання правової кваліфікації діям працівників поліції даного відділу щодо складання протоколів про адміністративні правопорушення за ст.130 КУпАП взагалі, та, окремо, - осіб, які надали суду неправдиві докази у виді довідок з неправдивою інформацією, що мало суттєве значення для здійснення судом правосуддя і ухвалення справедливих і законних остаточних рішень у справі №497/1525/23 (провадження № 3/497/783/23) з протоколом про адміністративне правопорушення серії ААД№163122 від 05.07.2023 та у справі №497/1627/23 (провадження №3/497/829/23) з протоколом про адміністративне правопорушення серії ААД№128529 від 14.07.2023 року.
Посилити контроль підготовки та організації навчання з особовим складом на предмет підвищення якості складання та оформлення матеріалів адміністративних справ про притягнення осіб до адміністративної відповідальності за ст.130 КУпАП, та збиранні доказів при направленні їх до суду.
Про розгляд окремої ухвали повідомити Болградський районний суд Одеської області протягом тридцяти днів з дня отримання копії даної ухвали.
Роз`яснити керівнику Болградського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Одеській області, що залишення посадовою особою без розгляду окремої ухвали суду або невжиття заходів реагування, а так само несвоєчасна відповідь на окрему ухвалу суду тягне за собою адміністративну відповідальність визначену ст.185-6 КУпАП України.
Окрема ухвала може бути оскаржена особами, інтересів яких вона стосується, незалежно від того, чи беруть вони участь у справі, - протягом 10 (десяти) днів з дня отримання її копії шляхом подання апеляційної скарги до Одеського апеляційного суду та набирає чинності з наступного дня після закінчення строку на її оскарження, а у випадку її оскарження - в день ухвалення свого рішення судом апеляційної інстанції за результатами такого оскарження. Повний текст ухвали виготовлено 31.07.2023 року.
Суддя А.В. Кравцова