ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 333/2132/22 Головуючий в 1 інст. Холод Р.С.
Провадження № 33/807/315/23 Доповідач в 2 інст. Рассуждай В.Я.
Категорія: ч. 1 ст. 130 КУпАП
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2023 року м. Запоріжжя

Суддя Запорізького апеляційного суду Рассуждай В.Я., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Запорізького апеляційного суду справу про адміністративне правопорушення, за участі ОСОБА_1 , захисника - адвоката Шляніна І.В., за апеляційною скаргою особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 на постанову Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 16.12.2022 року, якою

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, який працює слюсарем в АТ «Мотор-Січ», проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП та піддано адміністративному стягненню у виді штрафу в розмірі 17 000, 00 гривень з позбавленням його права керування транспортними засобами на строк один рік, стягнуто судовий збір,-

В С Т А Н О В И В :

Згідно постанови суду першої інстанції, встановлено, що ОСОБА_1 28.05.2022 року, приблизно об 11 год. 20 хв., по вул. Привокзальній у м. Запоріжжі керував транспортним засобом «Hyundai i30», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , у стані алкогольного сп`яніння, чим порушив вимоги п. 2.9а Правил дорожнього руху. Огляд на стан алкогольного сп`яніння ОСОБА_1 проводився у встановленому законом порядку: на місці зупинки транспортного засобу за допомогою спеціального технічного пристрою «Alkotest Drager 6810» та у медичному закладі - Комунальне некомерційне підприємство «Обласний клінічний заклад з надання психіатричної допомоги» Запорізької обласної ради.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 вважає постанову суду першої інстанції незаконною і такою, що підлягає скасуванню.

Вказує, що під час події прилад «Драгер» надавав різні показники, що ставить під сумнів результати огляду. Забір крові не проводився, а сечу апелянт фізично не міг здати. Будь-яких інших доказів, які б доводили вину апелянта матеріали справи не містять.

Суд витребував акт огляду, але не надав достатнього часу для ознайомлення із змістом та підготовити позицію захисту.

Огляд під час події не проводився у присутності двох свідків, що є порушенням вимог ст. 266 КУпАП.

Медичний висновок не містить кількісного відображення алкогольного сп`яніння. Під час події не встановлені ознаки алкогольного сп`яніння, що виключає можливість здійснювати огляд на стан сп`яніння.

Наголошує, що національним законодавством не передбачено максимального рівня вмісту алкоголю в крові та у повітрі, що видихається, суд повинен був закрити справу за відсутності події і складу адміністративного правопорушення, оскільки рівень алкоголю у повітрі, що видихається був зафіксований на рівні нижчої за допустиму Віденською Конвенцією норму.

Під час події медичний висновок не було вручено апелянту, що є порушенням Інструкції МВС України та МОЗ України від 09.11.2015 р. за №1452/735.

Крім того, апелянт наголошує, що не було доведено факту керування транспортним засобом.

В доповненій апеляційній скарзі захисник вказує, що підтримує апеляційну скаргу особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 .

Вказує, що під час події ОСОБА_1 не було роз`яснено права і обов`язки, передбачені ст. 268 КУпАП. Матеріали справи не містять фіксації здійснення керування автомобілем ОСОБА_1 та факту зупинки працівниками поліції.

Відеозаписи з місця події не є безперервними та огляд не проводився за участю двох свідків.

Вказує, що результат огляду ОСОБА_1 знаходиться в межах допустимої похибки. Інтервал огляду ОСОБА_1 складав менше, ніж 20 хвилин, що є порушенням відомчої інструкції МОЗ та МВС України.

ОСОБА_1 просить апеляційний суд поновити строк на оскарження, оскільки повний текст постанови отримав апелянтом лише 22.12.2022 року та через воєнні дії він не міг вчасно подати скаргу.

Заявлене клопотання підлягає задоволенню, оскільки доводи, наведені у ньому не спростовані матеріалами справи.

Перевіривши матеріали справи про адміністративне правопорушення, дослідивши доводи апеляційної скарги, заслухавши доводи ОСОБА_1 та його захисника; апеляційний суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а постанову судді залишити без змін з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 245 КУпАП завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності із законом.

Статтею 252 КУпАП визначено, що орган (посадова особа) при розгляді справи оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом та правосвідомістю.

Згідно з положеннями ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративні правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Як убачається з матеріалів провадження та судового рішення, при розгляді даної справи суддя місцевого суду повно, об`єктивно та всебічно дослідив наявні у ній письмові матеріали та дійшов правильного висновку про доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, і такий висновок, всупереч тверджень апелянта, ґрунтується на наявних у провадженні доказах.

Так, відповідно до диспозиції ч. 1 ст. 130 КУпАП, встановлена адміністративна відповідальність не тільки за керування транспортними засобами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або за передачу керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння, а й за відмову особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

За змістом п. 2.5 ПДР України водій повинен на вимогу працівника поліції пройти в установленому порядку медичний огляд для визначення стану алкогольного сп`яніння, впливу наркотичних чи токсичних речовин.

Відповідно до п.2.9а ПДР України водієві забороняється керувати транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння або перебуваючи під впливом наркотичних чи токсичних речовин.

Проте, вимоги п.2.9а ПДР України, ОСОБА_1 дотримано не було.

Винуватість ОСОБА_1 у порушенні п. 2.9а ПДР України, за обставин, викладених у постанові, всупереч доводів апеляційної скарги, підтверджується наявними у справі доказами, а саме, даними, які містяться:

- у протоколі про адміністративне правопорушення серії ААБ №329550 (а.с.1), яким ОСОБА_1 звинувачено в тому, що він 28.05.2022 року, приблизно об 11 год. 20 хв., по вул. Привокзальній у м. Запоріжжі керував транспортним засобом «Hyundai i30», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , у стані алкогольного сп`яніння, чим порушив вимоги п.2.9а Правил дорожнього руху. Огляд на стан алкогольного сп`яніння ОСОБА_1 проводився у встановленому законом порядку: на місці зупинки транспортного засобу за допомогою спеціального технічного пристрою «Alkotest Drager 6810» та у медичному закладі - Комунальне некомерційне підприємство «Обласний клінічний заклад з надання психіатричної допомоги» Запорізької обласної ради.

Вказане в протоколі обвинувачення підтверджується даними які містяться:

- в акті огляду на стан алкогольного сп`яніння з використанням спеціальних технічних засобів (а.с.3) та направленні на огляд водія транспортного засобу до КНП «Обласний клінічний заклад з надання психіатричної допомоги» ЗОР (а.с.4), якими встановлено, що ОСОБА_1 під час події мав виражені ознаки алкогольного сп`яніння: запах алкоголю з порожнини рота, млява мова, виражене тремтіння пальців рук. Огляд проводився на місці зупинки (результат 0,38 проміле). З результатом ОСОБА_1 був не згодний. Водій був доставлений до закладу охорони здоров`я. Результат медичного огляду склав 0,33 проміле;

- у медичному висновку КНП «Обласний клінічний заклад з надання психіатричної допомоги» ЗОР (а.с.5), яким встановлено, що під час події ОСОБА_1 перебував в стані алкогольного сп`яніння;

- в акті медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції (а.с.31), яким встановлено, що ОСОБА_1 перебуває в стані алкогольного сп`яніння (0,33 проміле);

- на оптичному носії інформації у вигляді СД-диску, який містить відеозаписи з місці події та якими підтверджується те, що ОСОБА_1 порушив вимоги п. 2.9а ПДР України.

Ці докази є належними, допустимими та достовірними, оскільки вони здобуті з додержанням процесуальної процедури, не суперечать фактичним обставинам справи і об`єктивно узгоджуються між собою.

Розглядаючи справу стосовно ОСОБА_1 , суд першої інстанції, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для реалізації стороною захисту наданих їй прав та свобод у наданні доказів, їх дослідженні та доведеності їх переконливості перед судом, в межах пред`явленого обвинувачення безпосередньо дослідив докази у справі та перевірив усі обставини, які мають істотне значення для правильного вирішення справи та прийшов до висновку про винуватість ОСОБА_1 в порушенні вимог п. 2.9а ПДР України, за що передбачена відповідальність за ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Апеляційний суд погоджується з висновками місцевого суду і вважає, що матеріли в справі не містять інформації про обставини, які підлягають перевірці в суді апеляційної інстанції відповідно до вимог ст. 294 КУпАП, оскільки вони підтверджують інкриміновані обставини.

Суд відхиляє доводи апелянта, оскільки вони є безпідставними, виходячи з наступного.

Зокрема, доводи про те, що докази в справі про адміністративне правопорушення є недопустимими.

Відповідно до загальної теорії права допустимість доказів має загальний і спеціальний характер. Загальний характер полягає в тому, що незалежно від категорії справ слід дотримуватися вимоги щодо отримання інформації з визначених законом засобів доказування з додержанням порядку збирання, подання і дослідження доказів. Спеціальний характер полягає в обов`язковості певних засобів доказування для окремих категорій справ чи забороні використання деяких із них для підтвердження конкретних обставин справи, які можуть істотно порушити права і свободи людини.

Для вирішення питання, чи може порушення певних процесуальних моментів стати підставою для визнання доказів недопустимими, необхідно взяти до уваги не лише сам факт такого порушення, але й встановити його вплив на процес, характер отримання доказів та співвіднести такі обставини з правами і свободами особи, яка притягається до адміністративної відповідальності.

Таким чином, слід встановити прямий причинний зв`язок між порушенням прав людини і отриманими доказами, внаслідок певних порушень.

Враховуючи викладене та висновки місцевого суду, апеляційний суд вважає, що доводи апелянта є лише формальними, оскільки останні не вказують, як певні технічні або процесуальні порушення під час стадії складання адміністративного матеріалу вплинули на права і свободи ОСОБА_1 .

Навпаки, апеляційний суд погоджується з висновками місцевого суду, що докази в справі є належними і допустимими та такими, що повністю підтверджують винуватість ОСОБА_1 в інкримінованому адміністративному правопорушенні.

Доводи про те, що медичний висновок не містять кількісного відображення алкогольного сп`яніння є безпідставними, оскільки вказаним документом визначається лише те, чи перебуває особа в стані сп`яніння. Актом медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції (а.с.31) встановлено всі клінічні ознаки алкогольного сп`яніння та результат дослідження в кількісному значення (0,33 проміле).

Доводи апеляційної скарги про необхідність застосування Віденської Конвенції щодо показника алкоголю, його перерахунку не можуть бути прийняти до уваги, оскільки за результатами огляду у ОСОБА_1 виявлено 0,33 ‰, а пунктом 7 розділу 2 Інструкції № 1452/735 визначено, що установлення стану алкогольного сп`яніння здійснюється на підставі огляду, який проводиться згідно з вимогами цієї Інструкції поліцейським з використанням спеціальних технічних засобів, показники яких після проведення тесту мають цифровий показник більше 0,2 проміле алкоголю в крові.

У статті 8 Віденської Конвенції про дорожній рух від 8 листопада 1968 року, з доповненнями, внесеними Європейською угодою від 1 травня 1971 року, міститься норма про те, що у національному законодавстві повинні бути передбачені спеціальні положення, що стосуються керування транспортними засобами під дією алкоголю, а також допустимий законом рівень вмісту алкоголю у крові, а у відповідних випадках - в повітрі, що видихається, перевищення якого є не сумісним із керуванням транспортним засобом.

Вказана норма Конвенції не встановлює мінімального рівня алкоголю в крові або у повітрі, що видихається водієм, а навпаки, встановлює його максимальний рівень. При цьому, Конвенція про дорожній рух не забороняє національним органам влади встановлювати інші показники рівня алкоголю, що й має місце в Україні, де встановлено дозволений показник рівня алкоголю у крові - 0,2 проміле.

Доводи, наведені у доповненні до апеляційної скарги з приводу порушення поліцейськими безперервності відеофіксації, у зв`язку з чим відеозапис неможливо вважати допустимим доказом, є безпідставними, оскільки відеозапис проводився на місці вчинення правопорушення і на ньому в повному обсязі зафіксовано розвиток подій, що передували складанню протоколу про адміністративне правопорушення.

Вказаний відеозапис було додано до протоколу про адміністративне правопорушення, а отже, він є одним з доказів, на підтвердження даних, викладених у протоколі, складеному повноважною на те особою.

Між тим, в апеляційній скарзі не вказано, які обставини, що істотно можуть вплинути на висновки по суті правопорушення, поліцейським не були зафіксовані під час використання відеофіксації.

Навпаки, апеляційним судом встановлено, що змістом відеозаписів зафіксовано те, що під час події у водія ОСОБА_1 виявлені ознаки алкогольного сп`яніння. Після чого, ОСОБА_1 пройшов огляд на місці зупинки, яким встановлено, що водій перебуває в стані сп`яніння - 0,38 проміле. Після чого, ОСОБА_1 був доставлений до закладу охорони здоров`я, де також встановлено факт перебування водія в стані алкогольного сп`яніння.

Щодо недоведеності факту здійснення керування, суд апеляційної інстанції вказує, що вказані доводи також спростовуються доданим до протоколу відеозаписом, зробленим відеореєстратором, встановленим в салоні службового автомобіля та відповідно до якого працівники поліції на службовому автомобілі їдуть за транспортним засобом «Hyundai i30», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , зупиняють його, з автомобіля виходить ОСОБА_1 . Наступним відеозаписом, зробленим нагрудною камерою поліцейського зафіксовано спілкування працівників поліції із ОСОБА_1 , який жодних заперечень з приводу керування ним транспортним засобом не висловлює.

Отже такі доводи з`явилися лише на стадії судового розгляду справи, як спосіб захисту від висунутого обвинувачення.

Що стосується температури приладу +25С, то під час апеляційного розгляду встановлено, що така температура могла виникнути через те, що Драгер знаходиться в автомобілі, в закритому вигляді, а тому при застосуванні приладу на вулиці прилад не міг швидко охолонути.

Крім того, ОСОБА_1 був оглянутий лікарем в закладі охорони здоров`я, де було встановлено, окрім кількісного показника рівня алкогольного сп`яніння, також й клінічні ознаки, які характерні для такого стану сп`яніння.

Суд вважає, що в матеріалах справи відсутні сумніви в результатах проведених оглядів, як на місці зупинки, так і в закладі охорони здоров`я.

Інших доводів, які б заслуговували на увагу і підтверджували позицію апелянта щодо незаконності постанови судді місцевого суду та наявності підстав для закриття провадження у справі, в апеляційній скарзі не наведено й під час апеляційного перегляду справи не встановлені, а доводи апеляційної скарги зводяться лише до переоцінки встановлених судом першої інстанції обставин події та не спростовують доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції надав належну оцінку матеріалам справи у їх сукупності та прийшов до правильного висновку про доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні інкримінованого адміністративного правопорушення.

Апеляційні доводи щодо незаконності судового рішення суду першої інстанції за ч. 1 ст.130 КУпАП, недоведеності обвинувачення та відсутності складу правопорушення є безпідставними та спростовуються сукупністю досліджених судом доказів.

Дії, вчинені ОСОБА_1 , характеризуються умисною формою вини, становлять підвищену суспільну небезпеку, становлять небезпеку дорожньому руху та несуть загрозу для його учасників.

Адміністративне стягнення відносно ОСОБА_1 призначене в межах санкції ч. 1 ст. 130 КУпАП відповідно до положень ст. 33 КУпАП, з урахуванням характеру вчиненого правопорушення, особи порушника, ступеню його вини, відношення до вчиненого.

Неправильного застосування норм матеріального прав або порушення норм процесуального права при розгляді справи судом першої інстанції не встановлено.

З урахуванням вище викладеного, апеляційний суд вважає, що постанова районного суду, прийнята щодо ОСОБА_1 , є законною та обґрунтованою і підстави для її скасування відсутні.

На підставі зазначеного, керуючись ст. 294 КУпАП, суддя, -

П О С Т А Н О В И В:

Клопотання особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 про поновлення строку на апеляційне оскарження, задовольнити.

Апеляційну скаргу з доповненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 та його захисника - адвоката Шляніна І.В. залишити без задоволення.

Постанову Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 16 грудня 2022 року, якою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано винуватим у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя Запорізького

апеляційного суду В.Я. Рассуждай

Дата документу Справа № 333/2132/22