Провадження №: 3-в/752/30/23
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 серпня 2023 року суддя Голосіївського районного суду м. Києва Бондаренко Г.В., розглянувши заяву ОСОБА_1 щодо вирішення питання пов`язаного з виконанням постанови відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний код відсутній, громадянина України, тимчасово не працює, місце проживання: АДРЕСА_1 , на якого постановою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 13.10.2022 року накладено адміністративне стягнення за ч. 1 ст. 130 КУпАП у виді штрафу у розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000 грн. з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 рік,

встановив:

31.07.2023 року ОСОБА_1 подав заяву про визнання постанови Голосіївського районного суду м. Києва від 13.10.2022 року, такою, що не підлягає виконанню. В обґрунтування заяви зазначив, що постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 13.10.2022 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000 грн. з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 рік. В заяві вказано, що не погоджуючись з постановою, захисником Науменко В.Б. подано апеляційну скаргу, а 22.11.2022 року Київським апеляційним судом апеляційну скаргу повернуто без розгляду. ОСОБА_1 зазначає, що 23.11.2022 року постанова Голосіївського районного суду вступила в законну силу, а строк пред`явлення вищевказаної постанови сплив 23.02.2023 року. Також ОСОБА_1 вказує, що станом на 31.07.2023 року постанова Голосіївського районного суду до виконання не звернута у строк передбачений ч. 1 ст. 303 КУпАП, а тому, на його думку, її треба визнати такою, що не підлягає виконанню.

В судовому засіданні захисник Наубенко В.Б. підтримав заяву подану ОСОБА_1 та просив задовольнити за вказаних у ній підстав.

Дослідивши матеріали справи, вважаю, що заява не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 298 КУпАП постанова про накладення адміністративного стягнення є обов`язковою для виконання державними і громадськими органами, підприємствами, установами, організаціями, посадовими особами і громадянами.

Згідно з положеннями статті 304 КУпАП питання, зв`язані з виконанням постанови про накладення адміністративного стягнення, вирішуються органом (посадовою особою), який виніс постанову.

Відповідно до ст. 303 КУпАП, не підлягає виконанню постанова про накладення адміністративного стягнення, якщо її не було звернуто до виконання протягом трьох місяців з дня винесення. В разі оскарження постанови перебіг строку давності зупиняється до розгляду скарги.

Під зверненням постанови до виконання у статті 303 КУпАП необхідно розуміти своєчасне направлення постанови до органу, який відповідно до законодавства уповноважений її безпосередньо виконувати, в даному випадку до органу Національної поліції.

Системний аналіз основних положень КУпАП, дає суду підстави для висновку, що не зважаючи на положення статті 303 КУпАП, законодавством України не передбачена давність виконання постанови про накладення адміністративного стягнення, яка вже прийнята відповідним органом до виконання, що, в свою чергу, необґрунтовано обмежує права, свободи і законні інтереси особи, яка притягнута до адміністративної відповідальності, та суперечить завданням КУпАП.

Фактична «безстроковість» виконання таких постанов суперечить принципу правової визначеності, що є складовою принципу верховенства права і широко застосовується ЄСПЛ при оцінці порушень державами-членами Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Конституційний Суд України в рішенні від 29 червня 2010 року у справі № 17-рп/2010 зазначив, що «одним із елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлених такими обмеженнями» (абзац 3 підпункт 3.1 пункту 3), а у рішенні від 22 вересня 2005 року № 5 рп/2005 Конституційний Суд вказав, що «із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі» (абзац 2 підпункт 5.4 пункту 5).

У рішеннях ЄСПЛ від 06 листопада 2008 року у справі «Єлоєв проти України», від 18 грудня 2008 року у справі «Новік проти України» ЄСПЛ звертав увагу на недосконалість чинного законодавства України і необхідність дотримуватися принципу правової визначеності.

Крім того, Конституційний Суд України у пунктах 3.4, 3.6 свого рішення від 11 жовтня 2011 року (справа № 10-рп/2011), аналізуючи положення міжнародних актів, наголосив, що «не вбачається різниці між кримінальними та адміністративними протиправними діяннями, оскільки вони охоплюються загальним поняттям «правопорушення», а відмінність адміністративного правопорушення від злочину полягає, насамперед, у тому, що воно є менш суспільно небезпечним».

Таким чином, виходячи із системного аналізу вказаного законодавства України, правової позиції ЄСПЛ, який за певних умов поширює стандарти Конвенції для кримінального провадження на справи про адміністративні правопорушення (рішення від 30.01.2015 у справі «Швидка проти України», рішення від 09.06.2011 у справі «Лучанінова проти України, рішення від 15.05.2008 у справі «Надточій проти України»), враховуючи принцип правової визначеності, який є невід`ємною складовою принципу верховенства права та який знайшов своє закріплення у рішеннях Конституційного Суду України, суд дійшов висновку, що на справу про адміністративне правопорушення в частині вирішення питання щодо закінченням строку давності виконання судового рішення про накладення на ОСОБА_1 стягнення у виді штрафу з позбавленням права керування транспортними засобами, поширюються стандарти, які встановлює Конвенція для кримінального провадження.

Відтак, це надає можливість застосувати аналогію закону, тобто застосувати у іншої норми закону, зокрема Кримінального кодексу України, яка регламентує подібні відносини, заповнивши тим самим прогалину у законодавстві України про адміністративні правопорушення.

Такою нормою у КК України є стаття 80, яка міститься у розділі ХІІ «Звільнення від покарання та його відбування» і регламентує звільнення від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 80 КК України особа звільняється від відбування покарання, якщо з дня набрання чинності обвинувальним вироком його не було виконано в строк два роки у разі засудження до покарання менш суворого, ніж обмеження волі.

Враховуючи наведене, суд вважає, що давність виконання судового рішення про накладення стягнення у виді штрафу з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 рік, згідно з нормами КУпАП не може тривати довше, ніж давність виконання обвинувального вироку, ухваленого за наслідками розгляду кримінального провадження.

Отже, строк давності виконання постанови судді про накладення стягнення у виді штрафу з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 рік не повинний перевищувати двох років.

Під час розгляду справи, суд встановив, що згідно з постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 13.10.2022 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000 грн. з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 рік.

Крім того, судом встановлено, що ОСОБА_1 був присутній при розгляді справи відносно нього і свою вину визнав частково. З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 в той же день отримав постанову відносно нього, таким чином, останньому було відомо про прийняте судом рішення, порядок та строки його оскарження в день винесення, тобто 13.10.2022 року.

З супровідного листа, що міститься в матеріалах справи вбачається, що у зв`язку з поданням апеляційної скарги захисника Науменка В.Б., Голосіївським районним судом м. Києва 15.11.2022 року направлено до Київського апеляційного суду справу про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 130 КУпАП.

21.11.2022 року вищевказана справа надійшла до Київського апеляційного суду.

Постановою Київського апеляційного суду від 22.11.2022 року апеляційну скаргу захисника Науменка В.Б., який діє від імені та в інтересах ОСОБА_1 , на постанову Голосіївського районного суду м. Києва від 13.10.2022 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП - повернуто.

26.12.2022 року справа про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 130 КУпАП надійшла до Голосіївського районного суду м. Києва.

З супровідного листа, що міститься в матеріалах справи вбачається, що у зв`язку з повторним поданням апеляційної скарги захисника Науменка В.Б., Голосіївським районним судом м. Києва 31.01.2023 року направлено до Київського апеляційного суду справу про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 130 КУпАП.

06.02.2023 року вищевказана справа надійшла до Київського апеляційного суду.

Постановою Київського апеляційного суду від 09.02.2023 року захиснику ОСОБА_1 - Науменку В.Б. відмовлено у поновленні строку на апеляційне оскарження постанови Голосіївського районного суду м. Києва від 13.10.2022 року; апеляційну скаргу захисника ОСОБА_1 - Науменка В.Б. на постанову Голосіївського районного суду м. Києва від 13.10.2022 року повернуто Науменко В.Б.

21.02.2023 року справа про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 130 КУпАП надійшла до Голосіївського районного суду м. Києва.

З супровідного листа, що міститься в матеріалах справи вбачається, що у зв`язку з поданням апеляційної скарги ОСОБА_1 , Голосіївським районним судом м. Києва 02.03.2023 року направлено до Київського апеляційного суду справу про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 130 КУпАП.

06.03.2023 року вищевказана справа надійшла до Київського апеляційного суду.

Постановою Київського апеляційного суду від 08.03.2023 року ОСОБА_1 відмовлено у поновленні строку на апеляційне оскарження постанови Голосіївського районного суду м. Києва від 13.10.2022 року у справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Разом з тим, незважаючи на те, що ОСОБА_1 отримав постанову ще 13.10.2022 року, і йому достовірно було відомо про прийняте рішення, останній подав апеляційну скаргу лише 25.02.2023 року, тобто з пропуском встановленого законом 10 денного строку на апеляційне оскарження. Судом встановлено, що причини пропуску строку на апеляційне оскарження, на які посилався ОСОБА_1 , є не поважними, а тому, такі чергові дії сторони захисту свідчать про зловживання процесуальними правами з метою унеможливити виконання постанови Голосіївського районного суду м. Києва від 13.10.2022 року про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Із0 врахуванням викладеного, суд надходить до висновку, що постанова Голосіївського районного суду м Києва набрала законної сили 8.03.2023 року.

23.03.2023 року Київським апеляційним судом справу про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 130 КУпАП було направлено до Голосіївського районного суду м. Києва.

28.03.2023 року вищевказана справа надійшла до Голосіївського районного суду м. Києва.

Судом встановлено, що 18.05.2023 року копію постанови Голосіївського районного суду м. Києва від 13.10.2022 року про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 130 КУпАП було направлено до Управління патрульної поліції у м. Києві, тобто постанову від 13.10.2022 року звернуто до виконання протягом трьох місяців відповідно до ст. 303 КУпАП.

Враховуючи те, що постанову від 13.10.2022 року звернено до виконання вчасно, а також те, що з часу винесення постанови щодо ОСОБА_1 пройшло менше двох років, заява про визнання постанови Голосіївського районного суду м. Києва від 13.10.2022 року такою, що не підлягає виконанню, задоволенню не підлягає.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України №2-рп/2015 від 31 березня 2015 року справа №1-7/2015, рішення суду про вирішення питань, пов`язаних з виконанням постанови суду оскарженню не підлягають.

Керуючись ст. 80 КК України, ст. ст. 303, 304 КУпАП,-

постановив:

у задоволенні заяви ОСОБА_1 про визнання постанови Голосіївського районного суду м. Києва від 13.10.2022 року, такою, що не підлягає виконанню - відмовити.

Постанова оскарженню не підлягає.

Суддя Г.В. Бондаренко