Справа № 504/1628/23
Номер провадження 3/504/1293/23
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.05.2023смт.Доброслав

Суддя Комінтернівського районного суду Одеської області Вінська Н.В., розглянувши справу про притягнення до адміністративної відповідальності:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого за адресою АДРЕСА_1 фактично проживаючого за адресою : АДРЕСА_2 , військовослужбовця в/ч НОМЕР_1

за ч.1 ст. 130Кодексу України про адміністративні правопорушення,-

встановив:

17 квітня 2023 року о 09:30 год. у смт.Нові Білари Одеської області, Одеського району, БП-20, 34 км. М28 водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом «Volkswagen Passat» д/н НОМЕР_2 , в стані алкогольного сп`яніння. Огляд на стан сп`яніння з його згоди пройшов у встановленому законом порядку із застосуванням приладу «Драгер» під відеофіксацію на портативну БК 000142, з результатом 0,81‰, чим порушив вимоги п.2,9а ПДР, за що відповідальність передбачена ч. 1 ст. 130 КУпАП.

В судовому засіданні ОСОБА_1 свою провину у вчиненому визнав та пояснив, що 16.04.2023 року у нього був вихідний та він дійсно вживав алкогольні напої. Наступного дня, біля 06.00 годин ранку до нього зателефонував безпосередній керівник та повідомив, що вихідні необхідно перервати, у зв`язку з невідкладною необхідністю виконання службового завдання та надав розпорядження терміново вирушити в бік м. Одеси. Маючи нормальне самопочуття та не почуваючи себе в стані алкогольного сп`яніння, ОСОБА_1 вирушив до вказаного командиром місця. В подальшому, був зупинений працівниками поліції, які склали відносно нього протокол про адміністративне правопорушення. Будучи військовослужбовцем виконуючи наказ безпосереднього командира вважає, що діяв у стані крайньої необхідності, а тому подав клопотання про закриття провадження на підставі п. 4 ч. 1 ст. 247 КУпАП.

Допитаний в судовому засіданні у якості свідка ОСОБА_2 , який на момент вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення був його безпосереднім командиром, пояснив суду, що дійсно він 17 квітня 2023 року зателефонував ОСОБА_1 з вимогою про прибуття на службу, проте ОСОБА_1 не попередив його про вживання алкоголю напередодні. Повідомив суду, що у разі якщо б йому було відомо про стан сп`яніння ОСОБА_1 , то йому було б знайдено заміну.

Вислухавши пояснення ОСОБА_1 , покази свідка ОСОБА_2 , клопотання адвоката Джулай М.В. суд приходить до наступного.

Згідно пп. а п. 2.9 ПДР, водієві забороняється керувати транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Відповідно до ч. 1 ст. 130 КУпАП, керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також передача керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, а так само відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, - тягнуть за собою накладення штрафу на водіїв у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік і на інших осіб - накладення штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

У рішенні по справі "О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства" від 29.06.2007 року Європейський суд з прав людини у складі його Великої палати постановив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі.

Завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством (ст. 2 КУпАП).

За змістом ст. 10, 11 КУпАП, адміністративне правопорушення визнається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків. Адміністративне правопорушення визнається вчиненим з необережності, коли особа, яка його вчинила, передбачала можливість настання шкідливих наслідків своєї дії чи бездіяльності, але легковажно розраховувала на їх відвернення або не передбачала можливості настання таких наслідків, хоч повинна була і могла їх передбачити.

Відповідно до ст. 18 КУпАП, не є адміністративним правопорушенням дія, яка хоч і передбачена цим Кодексом або іншими законами, що встановлюють відповідальність за адміністративні правопорушення, але вчинена в стані крайньої необхідності, тобто для усунення небезпеки, яка загрожує державному або громадському порядку, власності, правам і свободам громадян, установленому порядку управління, якщо ця небезпека за даних обставин не могла бути усунута іншими засобами і якщо заподіяна шкода є менш значною, ніж відвернена шкода.

У разі вчинення особою діяння у стані крайньої необхідності така особа не лише звільняється від адміністративної відповідальності, а такі дії взагалі не розглядаються як адміністративне правопорушення, оскільки в діянні немає ознаки вини.

Інститут крайньої необхідності покликаний сприяти підвищенню соціальної активності учасників суспільних відносин, є гарантією правового захисту людини, що бере участь у запобіганні шкоди правам громадян, інтересам держави й суспільства.

Стан крайньої необхідності виникає, коли є дійсна, реальна, а не уявна загроза зазначеним інтересам. Якщо загроза охоронюваним інтересам може виникнути в майбутньому, діяння не може вважатися таким, що вчинено у стані крайньої необхідності.

Однією з найважливіших умов правомірності акта крайньої необхідності є те, що за таких обставин небезпека не може бути усунута іншими засобами, тобто засобами, не пов`язаними із заподіянням шкоди іншим охоронюваним законом інтересам.

Спосіб збереження охоронюваного законом інтересу за рахунок іншого повинен бути саме крайнім. Якщо для запобігання небезпеки, що загрожує, в особи є шлях, не пов`язаний із заподіянням шкоди, вона повинна обрати саме цей шлях. Інакше посилання на стан крайньої необхідності виключається. Шкода, заподіяна в стані крайньої необхідності, повинна бути менш значною, ніж відвернена шкода. Заподіяння шкоди, рівної тій, що могла бути спричинена, або шкоди більшої, не може бути виправдана станом крайньої необхідності. Зокрема не можна рятувати одне благо за рахунок заподіяння шкоди рівноцінному благу. Питання про те, яку шкоду вважати більш значною, а яку менш, є питанням факту й вирішується в кожному конкретному випадку залежно від конкретних обставин справи. В основу оцінки шкоди заподіяної й шкоди відверненої повинні бути покладені як об`єктивний, так і суб`єктивний критерії, проте визначальним має бути об`єктивний критерій.

Отже положеннями КУпАП передбачено можливість звільнення особи від адміністративної відповідальності у випадках, коли вчинені нею дії, які мають ознаки правопорушення і за які КУпАП передбачена відповідальність, вчинені у стані крайньої необхідності.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 21 грудня 2018 року у справі №686/5225/17.

Тобто обов`язковими ознаками крайньої необхідності є вчинення дії: 1) з метою усунення небезпеки, яка загрожує державному або громадському порядку, власності, правам і свободам громадян, установленому порядку управління, 2) якщо ця небезпека за даних обставин не могла бути усунута іншими засобами, 3) якщо заподіяна шкода є менш значною, ніж відвернена шкода.

ОСОБА_1 стверджує, що правопорушення було вчинене ним при виконанні наказу командира, при цьому свідок ОСОБА_2 повідомив суду, що ОСОБА_1 не повідомив йому про свій стан сп`яніння, а також пояснив суду, що ОСОБА_1 міг бути замінений на іншу особу, у разі якщо б він повідомив про свій стан. Вказані покази дозволяють суду висновку про безпідставність доводів ОСОБА_1 , що він діяв в умовах крайньої необхідності.

Приймаючи до уваги встановлені обставини справи у задоволенні клопотання ОСОБА_1 та його адвоката Джулай М.В. про закриття провадження у справі на підставі п. 4 ч. 1 ст. 247 КУпАП слід відмовити.

З досліджених судом доказів встановлено, що ОСОБА_1 своїми діями порушив вимоги пп. а п. 2.9 ПДР та вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП, відомості про яке вказане в протоколі про адміністративне правопорушення серії ААБ № 124626 від 17 квітня 2023 року.

Вина ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП підтверджується:

- протоколом про адміністративне правопорушення серії ААБ № 124626 від 17 квітня 2023 року, в якому викладені обставини правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП;

- роздруківкою за результатом проходження тесту на стан алкогольного сп`яніння за допомогою газоаналізатора Drager тест №373 від 17 квітня 2023 року із результатом огляду 0,81 проміле;

- письмовими поясненнями ОСОБА_1 17 квітня 2023 року;

відтвореними відеозаписами з нагрудної камери поліцейського, якими зафіксовано факт керування ОСОБА_1 транспортним засобом, а також огляд останнього на стан алкогольного сп`яніння.

Відповідно до ст. 23 КУпАП, адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобігання вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами.

Враховуючи викладене та приймаючи до уваги характер вчиненого правопорушення, яке є грубим порушенням Правил дорожнього руху та має підвищену суспільну небезпеку, особу ОСОБА_1 , суддя дійшов висновку, що до ОСОБА_1 належить застосувати адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік.

Відповідно до ст. 40-1 КУпАП, п. 5 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" у разі ухвалення судом постанови про накладення адміністративного стягнення, з особи на яку накладено адміністративне стягнення, стягується судовий збір в розмірі 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Керуючись ст.ст. 27, 33-35, 130, 221, 280, 283-284, 294, 307, 308 Кодексу України про адміністративні правопорушення, суддя,

постановив:

В задоволенні клопотання адвоката Джулай М. про закриття провадження у справі на підставі п. 4 ч. 1 ст. 247 КУпАП - відмовити.

Притягнути ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст.130 Кодексу України про адміністративні правопорушення та накласти на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що відповідає сумі 17 000 (сімнадцять тисяч) грн. із позбавленням права керування строком на 1 (один) рік.

Стягнути із ОСОБА_1 29.11.1994 року на користь держави судовий збір, ставка якого складає 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що відповідає сумі 536 грн. 80 коп.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня її винесення та на неї може бути внесено подання прокурора у той же строк.

Суддя Н. В. Вінська