Справа № 127/1033/23
Провадження № 33/801/734/2023
Головуючий у суді 1-ї інстанції Гайду Г. В.
Доповідач: Стадник І. М.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

11 серпня 2023 року м. Вінниця

Суддя Вінницького апеляційного суду Стадник І.М., розглянувши апеляційну скаргу захисника - адвоката Морозова Вадима Юрійовича на постанову Вінницького міського суду Вінницької області від 11 липня 2023 року про притягнення до адміністративної відповідальності за частиною 1 статті 130 КпАП України,

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає в АДРЕСА_1 ,

встановив:

Постановою Вінницького міського суду Вінницької області від 11 липня 2023 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 130 КпАП України, та застосовано до нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 17 000 грн з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 рік. Стягнуто з нього судовий збір в розмірі 536 грн 80 коп.

Не погодившись із зазначеною постановою, ОСОБА_2 через свого захисника адвоката Морозова В.Ю. подав апеляційну скаргу, у якій просив постанову суду скасувати, а провадження у справі закрити у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення.

Доводи апелянта полягають у тому, що в матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували факт керування ним транспортним засобом в стані наркотичного сп`яніння

Заявляє, що протокол про адміністративне правопорушення не відповідає вимогам ст. 266 КпАП України, оскільки в ньому відсутнє підтвердження про відсторонення його від керування транспортним засобом та його вилучення.

Вважає відеофайли, що долучені до матеріалів провадження, процесуально неналежними та недопустимими доказами, оскільки, не вони містять повний фрагмент відеозапису, не містять інформації щодо моделі, серії і номеру засобу відеофіксації.

Зазначає також, що під час складання протоколу про адміністративне правопорушення не залучались свідки, не вилучалось посвідчення водія тощо.

Звертає увагу, що відомостей чи проходив лікар, який склав висновок щодо нього тематичне вдосконалення, та чи має він право проводити оглядна стан наркотичного сп`яніння.

Стверджує про те, що з боку працівників поліції на нього здійснювався психологічний тиск.

ОСОБА_2 , повідомлений в установленому законом порядку про дату, час і місце судового засідання, до суду не з`явився, що відповідно до статей 268, 294 КпАП України не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Клопотання захисника адвоката Морозова В.Ю. про відкладення судового засідання для «ознайомлення з матеріалами справи і формування правової позиції» до задоволення не підлягає, так як аналогічне клопотання було задоволене судом першої інстанції і захиснику було надано можливість ознайомитися з матеріалами справи. Після розгляду справи судом першої інстанції інших документів, крім поданих самим апелянтом, матеріали справи не містять. Щодо формування правової позиції, то вона викладена в поданій апеляційній скарзі, зміни і доповнення якої за межами строку на апеляційне оскарження не допускаються.

Апеляційний суд, згідно з вимогами статті 294 КпАП України, переглянувши справу в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, що досліджувалися судом першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що Європейський суд неодноразово вказував, що адміністративне правопорушення, санкція за вчинення якого у КУпАП передбачає адміністративний арешт, визнається кримінальним правопорушенням у розумінні Конвенції (справа "Гурепка проти України"), а позбавлення прав на управління транспортним засобом також розглядається Європейським Судом кримінально-правовою санкцією, оскільки «право керувати автомобілем є дуже корисним в щоденному житті і для здійснення діяльності».

Визнання кримінально-правового змісту справи свідчить про те, що особа, яка притягається до відповідальності за вчинення такого правопорушення повинна користуватися основними гарантіями, які забезпечуються при обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, серед яких право знати, у вчиненні якого правопорушення його підозрюють або обвинувачують, бути чітко і своєчасно повідомленим про свої права та обов`язки, мати захисника, оскаржувати судові рішення та інші.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що розгляд провадження в суді першої інстанції було здійснено за відсутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності та його захисника.

Право на участь в судовому засіданні суду першої інстанції особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, встановлено ст. 268 КУпАП, відповідно до якої, справа про адміністративне правопорушення розглядається в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності.

За відсутності цієї особи справу може бути розглянуто лише у випадках, коли є дані про своєчасне її сповіщення про місце і час розгляду справи і якщо від неї не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Особа, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_2 та його захисник адвокат Морозов В.Ю. вказують на те, що судом першої інстанції було порушено їх право на участь у судовому засіданні.

Разом з тим, при вирішанні цього питання апеляційний суд виходить із сукупності обставин, які свідчать про наявність у особи, яка притягається до адміністративної відповідальності об`єктивної реальної можливості бути присутнім у суді під час розгляду справи та організувати ефективний захист своїх інтересів, які свідчать про прийняття судом першої інстанції необхідних заходів щодо повідомлення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності про розгляд справи та враховує характер процесуальної поведінки вищевказаної особи протягом розгляду справи у суді.

Апеляційний суд вважає, що саме такий підхід зможе забезпечити рівновагу між інтересами особи, яка притягається до адміністративної відповідальності та необхідністю підтримання ефективності системи судочинства.

Зокрема, зі змісту матеріалів справи вбачається, що розгляд справи неодноразово призначався в судові засідання, проте через неявку особи, яка притягується до адміністративної відповідальності та подання ним і його захисником різного роду заяв, відкладався. Зокрема, судовий розгляд справи призначався на 31.01.2023, 17.02.2023, 28.02.,2023, 23.03.2023, 07.04.2023, 05.05.2023, 25.05.2023, 23.06.2023, 11.07.2023, поряд з цим подавались заяви про відкладення у зв`язку з укладення договору з адвокатом, у зв`язку з проведенням відеоконференції, а також у зв`язку з перебуванням ОСОБА_2 в ЗСУ та його хворобою, про що відповідних доказів надано не було.

У зв`язку з тим, що будь-яких доказів поважності причин неявки на розгляд справи ОСОБА_2 та його захисника не долучено, суд першої інстанції прийшов до висновку про розгляд справи за їх відсутності.

Апеляційний суд також звертає увагу на те, що справа про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності тривалий час перебувала на розгляді в суді першої інстанції, що дозволяло особі, яка притягається до адміністративної відповідальності організувати ефективний захист своїх інтересів в суді. Проте, на думку суду, останній зловживаючи своїми правами умисно намагався ухилитись від відповідальності не подаючи будь-яких заперечень по суті складеного щодо нього протоколу.

Апеляційний суд вважає, що судове рішення суду першої інстанції підлягає обов`язковому скасуванню у тому, випадку, коли за наявності підстав для закриття судом провадження його не було закрито або ухвалено незаконним складом суду.

Зокрема, підлягає обов`язковому скасуванню судове рішення у тому разі, коли вину обвинуваченого не доведено сукупністю належних та допустимих доказів по справі, коли відсутня подія правопорушення або коли в діях особи, яка притягається до відповідальності відсутній склад відповідного правопорушення.

Так, враховуючи, що в своїх доводах ОСОБА_2 та його захисник посилаються на те, що суд першої інстанції прийшов до безпідставного висновку про доведеність вини у вчиненні правопорушення ОСОБА_2 , суд апеляційної інстанції вважає за необхідне перевірити вищевказані доводи.

Згідно ст. 245 КУпАП завданням провадження у справах про адміністративне правопорушення є всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її у точній відповідності із законом.

Відповідно до вимог ст. 280 КУпАП, суддя при розгляді справи про адміністративне правопорушення має з`ясувати, чи було вчинено правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини адміністративного правопорушення, належним чином мотивував свої висновки щодо доведеності вини ОСОБА_2 та призначив йому справедливе стягнення в розмірі, який відповідає санкції ч.1 ст.130 КУпАП, особі правопорушника та характеру вчиненого правопорушення.

Перевіряючи доводи апелянта щодо невинуватості ОСОБА_2 у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, апеляційний суд, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Оцінка доказів, відповідно до ст. 252 КУпАП, відбувається за внутрішнім переконанням особи, що приймає рішення та ґрунтується на всебічному, повному, та об`єктивному досліджені всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом та правосвідомістю, а жодний доказ не має наперед встановленої сили.

Статтею 254 КУпАП передбачено, що у випадку виявлення адміністративного правопорушення, складається протокол про адміністративне правопорушення, який є основним процесуальним документом і єдиною підставою для розгляду справи про адміністративне правопорушення.

Постанова суду відповідає вимогам ст. 283 КУпАП і містить опис обставин, встановлених при розгляді справи, зазначення нормативного акту, який передбачає відповідність за дані правопорушення та прийняте по справі рішення.

Суд першої інстанції обґрунтовано вказав на те, що вина ОСОБА_2 у вчиненні адміністративного правопорушення, що поставлено йому у вину, доводиться матеріалами справи про адміністративне правопорушення.

Так, відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії ДПР18 № 266553 від 09.01.2023 ОСОБА_2 о 00:45 год 09.12.2022 в м. Вінниці по вул. Театральна, 3, керував транспортним засобом «Nissan Sunny», державний номерний знак НОМЕР_1 , в стані наркотичного сп`яніння. Огляд на стан сп`яніння, зі згоди водія, проводився в комунальному некомерційному підприємстві «Центр терапії залежностей «Соціотерапія». Висновок позитивний № 1592.

Своїми діями ОСОБА_2 порушив вимоги п. 2.9 а ПДР України та вчинив правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Протокол про адміністративне правопорушення є документом, що офіційно засвідчує факти неправомірних дій і розцінюється як основне джерело доказів.

В своїх судових рішеннях Європейський Суд з прав людини неодноразово вказував на те, що формулювання обвинувачення є важливою умовою справедливого та об`єктивного судового розгляду.

Так, в рішенні у справі «Маттоціа проти Італії» Європейський Суд зазначив, що «обвинувачений у вчиненні злочину має бути негайно і детально проінформований про причину обвинувачення, тобто про ті факти матеріальної дійсності, які нібито мали місце і є підставою для висунення обвинувачення». Хоча ступінь "детальності" інформування обвинуваченого залежить від обставин конкретної справи, однак у будь-якому випадку відомості, надані обвинуваченому, повинні бути достатніми для повного розуміння останнім суті висунутого проти нього обвинувачення, що є необхідним для підготовки адекватного захисту.

Зміст висунутого обвинувачення поза розумним сумнівом було доведено ОСОБА_2 під час складання протоколу про адміністративне правопорушення, що підтверджується даними матеріалів провадження, в тому числі даними оглянутих відеозаписів, з яких вбачається, що автомобіль під керуванням ОСОБА_2 було зупинено за порушення комендантської години. Під час спілкування з ОСОБА_2 у працівників поліції виникла підозра щодо можливого перебування водія в стані наркотичного сп`яніння, а тому водієві запропоновано пройти огляд на стан наркотичного сп`яніння, на що останній погодився. В подальшому, ОСОБА_2 було доставлено до медичного закладу, де він в установленому законом порядку пройшов огляд на стан наркотичного сп`яніння.

Досліджені судом відеозаписи є інформативним і не вказують на упередженість чи суб`єктивне ставлення працівників поліції, ними роз`яснено права особі, яка притягується до адміністративної відповідальності, підстави для проходження огляду на стан сп`яніння і наслідки відмови від його проходження.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано визнав відеозаписи належним та допустимим доказом, оскільки вони отримані у встановленому законом порядку (відеофіксація здійснювалась на нагрудну камеру, що зазначено у відповідній графі протоколу про адміністративне правопорушення) та дозволяє повно і всебічно встановити обставини вчиненого адміністративного правопорушення (далі - відеозаписи).

Зазначеним спростовуються доводи апелянта про те, що відеофайли, долучені до матеріалів провадження, є процесуально неналежними та недопустимими доказами, оскільки, не містять повний фрагмент відеозапису, не містять інформації щодо моделі, серії і номеру засобу відеофіксації.

Крім того апеляційний суд звертає увагу, що відповідно до ст. 40 Закону України «Про Національну поліцію» поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може закріплювати на форменому одязі, службових транспортних засобах, монтувати/розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель автоматичну фото- і відеотехніку, а також використовувати інформацію, отриману із автоматичної фото- і відеотехніки, що знаходиться в чужому володінні, з метою: попередження, виявлення або фіксування правопорушення, охорони громадської безпеки та власності, забезпечення безпеки осіб; забезпечення дотримання правил дорожнього руху.

Доводи про відсутність даних щодо технічних засобів, за допомогою яких здійснювалася відеофіксація, є необґрунтованими, оскільки диспозиція ст. 256 КУпАП та інші норми закону не містять вимоги до засобу відеофіксації. Окрім того, аналізуючи норми КУпАП в сукупності, зазначення в постанові про адміністративне правопорушення технічного засобу, яким здійснено фото або відеозапис, є тільки обов`язковим при винесенні відповідної постанови по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване в автоматичному режимі, або ж відповідним приладом (технічним засобом) зафіксовані певні показники швидкість руху, наявність парів алкоголю у повітрі, що видихається, тощо. В даному ж випадку відеозапис є достовірним доказом по справі, який був досліджений та оцінений судом в сукупності з іншими доказами.

Так само не заслуговують на увагу доводи про те, що боку працівників поліції на нього здійснювався тиск.

Апеляційний суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що при оформленні поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху патрульна поліція керується Конституцією України, КУпАП, Інструкцією про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженою спільним наказом МВС, МОЗ України від 09 листопада 2015 року № 1452/735, іншими нормативно правовими актами, що набули чинності в умовах введення на території України воєнного стану.

Матеріали провадження не містять жодних відомостей щодо неправомірних дій працівників поліції ні під час зупинки транспортного засобу в темну пору доби під час комендантської години у військовий час, ні під час пропозиції ОСОБА_2 пройти огляд на стан наркотичного сп`яніння в медичному закладі, ні під час оформлення працівниками поліції адміністративних матеріалів, в тому числі під час складання протоколу щодо останнього, Матеріали провадження також не містять і даних щодо оскарження неправомірності дій патрульних поліцейських Сорокіним А.О., так сам як і результатів такого оскарження.

Щодо тверджень апелянта про незалучення (відсутність) свідків, які б могли підтвердити ознаки сп`яніння, що були виявлені поліцейським у ОСОБА_2 суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 2 статті 266 КпАП України огляд водія (судноводія) на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, проводиться поліцейським з використанням спеціальних технічних засобів. Під час проведення огляду осіб поліцейський застосовує технічні засоби відеозапису, а в разі неможливості застосування таких засобів огляд проводиться у присутності двох свідків. Матеріали відеозапису обов`язково долучаються до протоколу про адміністративне правопорушення.

Отже приписи вказаної норми закону спростовують твердження захисника про необхідність залучення поліцейськими свідків для підтвердження ознак алкогольного сп`яніння, що були виявлені у водія.

Таким чином, необхідність проведення огляду на стан сп`яніння визначається поліцейським, що здійснює свої повноваження, та не залежить від суб`єктивного сприйняття особи, якій висловлена вимога пройти такий огляд.

Більше того висновок про наявність чи відсутність ознак сп`яніння (перебування у стані сп`яніння) визначається не поясненнями свідків, а саме результатом, що зафіксований приладом Драгер , або висновком лікаря.

Доводи про відсутність відомостей чи проходив лікар, який склав висновок щодо ОСОБА_2 тематичне вдосконалення та чи має право проводити огляд на стан наркотичного сп`яніння є безпідставними та не заслуговують на увагу.

Так, Відповідно до вимог ч. 3 ст. 266 КУпАП, перелік закладів охорони здоров`я, яким надається право проведення огляду особи на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують її увагу та швидкість реакції, затверджується управліннями охорони здоров`я місцевих державних адміністрацій.

Зі змісту зазначеної норми вбачається, що огляду у медичному закладі надається перевага перед оглядом на місці, оскільки такий проводиться лікарем, який має відповідну професійну спеціалізацію та проводить огляд із застосуванням сукупності різних методів, які дозволяють йому отримати достатньо об`єктивний результат щодо перебування водія транспортного засобу у стані сп`яніння, який він оформлює у встановленому законом порядку та за який несе персональну відповідальність.

Огляд ОСОБА_2 проведено уповноваженою особою в медичному закладі КНП «Центр терапії залежностей «Соціотерапія», у відповідності до приписів Інструкції, підстав ставити під сумнів кваліфікацію та професійні навички лікаря-нарколога суд не вбачає.

Твердження в апеляційній скарзі про те, що ОСОБА_2 не відсторонено від керування транспортним засобом не впливає на доведеність його вини у вчиненні цього правопорушення, оскільки підтверджується сукупністю досліджених судом першої інстанції та апеляційним судом доказів.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що у рішенні по справі "О`Галлоран та Франціє проти Сполученого Королівства" від 29.06.2007 року Європейський суд з прав людини постановив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі.

Відповідно до вимог п. 2.5а ПДР України, водієві забороняється керувати транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Пункт 1.3 ПДР України зобов`язує учасників дорожнього руху знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що судовий розгляд здійснюється у відповідності до принципу змагальності сторін, відповідно до якого кожна із сторін самостійно доводить правильність її правової позиції та надає суду відповідні докази на підтвердження своїх доводів.

Сторони мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав.

Апеляційний суд вважає, що суд повинен сприяти сторонам у виконані ними своїх процесуальних обов`язків та реалізації наданих ним прав і допомагати їм отримати докази, які мають істотне значення для розгляду справи.

Разом з тим, стороною захисту не надані належні та допустимі докази, які спростовують правильність висновків суду першої інстанції щодо доведеності вини ОСОБА_2 у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Обране судом першої інстанції адміністративне стягнення відповідає вимогам ст. 23 КУпАП, відповідно до якої адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення та запобігання вчиненню нових правопорушень самим правопорушником та іншими особами.

При накладенні стягнення судом першої інстанції було вірно враховано характер та ступінь суспільної небезпечності вчиненого під час дії в Україні воєнного стану адміністративного правопорушення та відсутність обставин, що пом`якшують, чи обтяжують відповідальність.

З огляду на наведене підстав для скасування законної та обґрунтованої постанови суду першої інстанції не вбачається.

За таких обставин та з урахуванням положень статей 268, 294 КпАП України апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 130 КпАП України, а відтак постанову Вінницького міського суду Вінницької області від 11 липня 2023 року слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись статтями 251, 268, 289, 294 КпАП України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу захисника адвоката Морозова Вадима Юрійовича, подану в інтересах ОСОБА_2 залишити без задоволення, а постанову Вінницького міського суду Вінницької області від 11 липня 2023 року - без змін.

Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя І.М. Стадник