Справа № 366/1021/23
Провадження № 3-зв/366/2/23

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30.05.2023 року смт. Іванків

Суддя Іванківського районного суду Київської області Слободян Н.П., розглянувши заяву судді Іванківського районного суду Київської області Гончарука О.П. про самовідвід від розгляду справи про адміністративне правопорушення про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ст. 46-1 КУпАП,

В С Т А Н О В И Л А:

10.04.2023 року до Іванківського районного суду Київської області надійшли матеріали зазначеної справи про адміністративне правопорушення.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.04.2023 року, головуючим суддею у справі визначено суддю Гончарука О.П.

Судове засідання з розгляду справи призначене на 27.04.2023 року, відкладене на 18.05.2023 року.

18.05.2023 року від судді Гончарука О.П. надійшла заява про самовідвід.

Заява мотивована наступним.

Суддя Гончарук О.П. здійснював розгляд справи № 366/1020/23, провадження № 1-кс/366/216/23 за клопотанням прокурора Іванківського відділу Вишгородської окружної прокуратури Київської області Миськова А.О. про накладення арешту на тимчасово вилучене майно у кримінальному провадженні № 0000020 від 08.04.2023 року за ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 267-1 КК України.

Крім цього, суддя Гончарук О.П. розглядав такі клопотання як: про надання дозволу на проведення обшуку за місцем проживання ОСОБА_1 ; про надання дозволу на проведення обшуку а салоні автомобіля, який належить на праві приватної власності ОСОБА_2 ; клопотання про накладення арешту на тимчасово вилучене майно в рамках зазначеного кримінального провадження.

У заяві про самовідвід зазначено, що кримінальне провадження пов`язане з вчиненням адміністративного правопорушення, оскільки мало місце в один і той же день, час і місці, а самовідвід заявлений з метою недопущення будь-яких сумнівів з боку стороннього спостерігача у об`єктивності, неупередженості та безсторонності судді під час розгляду справи про адміністративне правопорушення.

Згідно зі ст. 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Право кожного на справедливий розгляд справи незалежним і безстороннім судом закріплено у ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

КУпАП не містить спеціальних норм, що передбачають порядок вирішення питання про самовідвід судді. Разом з цим, відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, а Рішенням Ради суддів N 34 від 08.06.2017 роз`яснено, що у разі необхідності врегулювання суддею конфлікту інтересів при розгляді матеріалів про адміністративне правопорушення відповідно до КУпАП, з огляду на відсутність норм, що визначають правила відводу (самовідводу), до внесення змін до чинного законодавства суддя, враховуючи засади судочинства, передбачені Конституцією України та міжнародні стандарти щодо незалежності суддів, неупередженості та безсторонності судочинства може застосовувати чинні процесуальні норми за аналогією.

Враховуючи викладене, суддя приходить до висновку, що в цьому випадку правомірним і доцільним буде застосування аналогії процесуального закону і розгляд заяви про самовідвід необхідно провести за правилами, встановленими КПК України.

Питання, які стосуються відводів (самовідводів) суддів у кримінальних провадженнях регулюються ст.ст. 75, 76, 82, 83 КПК України.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 75 КПК України слідчий суддя, суддя або присяжний не може брати участь у кримінальному провадженні за наявності інших обставин, які викликають сумнів у його неупередженості.

Відповідно до ч. 1 ст. 80 КПК України за наявності підстав, передбачених ст.ст. 75-79 КПК України, слідчий суддя, суддя, присяжний, прокурор, слідчий, дізнавач, захисник, представник, експерт, представник персоналу органу пробації, спеціаліст, перекладач, секретар судового засідання зобов`язані заявити самовідвід.

Згідно ч. 4 ст. 80 КПК України заяви про відвід під час судового провадження подаються до початку судового розгляду.

Відповідно до ч. 5 ст. 80 КПК України відвід повинен бути вмотивованим.

Згідно ч. 1 ст. 81 КПК України, питання про відвід слідчого судді або судді розглядається іншим суддею цього ж суду.

За ч. 3 цієї статті, при розгляді відводу має бути вислухана особа, якій заявлено відвід, якщо вона бажає дати пояснення, а також думка осіб, які беруть участь у кримінальному провадженні.

В період з 18.05.2023 року по 30.05.2023 року суддя Гончарук О.П. знаходився в нарадчій кімнаті у кримінальному провадженні.

Оскільки розгляд заяви про самовідвід міг викликати необхідність у отриманні додаткових пояснень у судді Гончарука О.П. та запитань до нього з приводу заяви від інших учасників справи, що не допускається в період перебування судді в нарадчій кімнаті, судове засідання з розгляду заяви відкладене на 30.05.2023 року.

ОСОБА_1 та його захисник, адвокат Озюменко Є.Ю. у судове засідання не з`явились. Просили провести розгляд заяви про самовідвід судді Гончарука О.П. без їх участі.

Розглянувши заяву про самовідвід, вивчивши матеріали справи про адміністративне правопорушення № 366/1021/23 та постановлені ухвали судді Гончарука О.П. як слідчого судді у кримінальному провадженні № 000020 від 08.04.2023 року (справа № 366/1020/23), суддя приходить до наступного.

Відповідно до ч.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику ЄСПЛ як джерело права.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) неодноразово зазначав, що безсторонність, в сенсі п. 1 статті 6 Конвенції, має визначатися відповідно до суб`єктивного критерію, на підставі особистих переконань та поведінки конкретного судді у конкретній справі - тобто, жоден з членів суду не має проявляти будь-якої особистої прихильності або упередження, та об`єктивного критерію - тобто, чи були у судді достатні гарантії для того, щоб виключити будь-які легітимні сумніви з цього приводу. Відповідно до об`єктивного критерію має бути визначено, чи наявні факти, що можуть бути перевірені, які породжують сумніви щодо відсутності безсторонності судів. У цьому зв`язку навіть зовнішні ознаки мають певне значення. Ключовим є питання довіри, яку суди в демократичному суспільстві мають вселяти суспільству і, перш за все, сторонам у процесі (рішення у справі "Білуха проти України", "Бочан проти України", "Газета "Україна-центр" проти України" та ін.)

Консультативна рада європейських суддів у п. 12 Висновку N 1 (2001) наголошує, що судовій владі повинні довіряти не лише сторони окремої судової справи, а й суспільство в цілому. Таким чином, суддя не просто повинен насправді бути вільним від будь-яких зв`язків, прихильностей, упередженості, він чи вона також повинні вважатися вільними від цього з точки зору розсудливого спостерігача. У протилежному випадку довіру до судової влади може бути підірвано.

Сумніви в незалежності відсутні, коли у "об`єктивного спостерігача" не виникне підстав для занепокоєння з цього питання в обставинах справи, що розглядається (рішення ЄСПЛ у справі "Кларк проти Сполученого Королівства"). Навіть самі лише сумніви "розсудливого спостерігача" в тому, що суд незалежний та неупереджений, можуть мати певне значення в розумінні забезпечення громадянам права на справедливий суд ("Ферантелі та Сантанджело проти Італії", "Хаусчілдт проти Данії", "Веттстейн проти Швейцарії"). Кожний суддя, у відношенні якого маються щонайменші сумніви в неупередженості, зобов`язаний вийти з процесу. Правила, що регулюють відвід суддів, є спробою забезпечення неупередженості судді шляхом усунення будь-яких сумнівів у учасників цивільного процесу. Ці правила направлені на усунення будь-яких ознак необ`єктивності судді та слугують зміцненню довіри, яку суди повинні асимілювати в демократичному суспільстві (справи "Микаллеф проти Мальти", "Мезнарич проти Хорватії").

У разі виникнення сумнівів у відсутності неупередженості судді, його безсторонність слід оцінити за суб`єктивними і об`єктивними критеріями. Про це йдеться у рішенні ЄСПЛ у справі «Паунович проти Сербії» (№54574/07).

У цій справі ЄСПЛ зауважив, що за суб`єктивний критерій повинні братися до уваги особисті переконання і поведінка певного судді, тобто чи мав суддя особисту упередженість в конкретній справі.

Об`єктивний критерій визначає, чи дотримався суддя достатніх гарантій, що дозволяють виключити будь-який сумнів щодо його неупередженості. Щодо цього критерію, то необхідно встановити, чи існують, крім поведінки самого судді, факти, що потребують доведення, які можуть викликати сумнів у неупередженості судді. Мається на увазі, що при ухваленні рішення про те, чи є в конкретній справі законна підстава побоюватися, що конкретний суддя або склад суду проявили недостатню неупередженість, думка відповідної особи є важливою, але не вирішальною. Вирішальним є те, чи може це побоювання бути об`єктивно виправданим. У зв`язку з цим, слід мати на увазі, що навіть зовнішні прояви можуть мати певну значимість або, іншими словами, «справедливість повинна не тільки вершитися, але має бути також очевидно, як вона вершиться».

Крім цих суб`єктивних і об`єктивних критеріїв слід також враховувати питання внутрішньої організації та існування національних процедур для забезпечення неупередженості, а саме правил, що регулюють відвід суддів.

Такі правила виражають заінтересованість національного законодавця з приводу усунення всіх обґрунтованих сумнівів щодо неупередженості відповідного судді чи суду, та є спробою забезпечити неупередженість шляхом усунення причин таких проблем. Окрім забезпечення відсутності фактичної упередженості, вони спрямовані на усунення будь-якого прояву небезсторонності, і таким чином сприяють підвищенню довіри, яку суди мають вселяти громадськості у демократичному суспільстві.

Таким чином, ЄСПЛ наголосив, що будь-який суддя, стосовно якого є законні підстави для побоювань у відсутності неупередженості, повинен взяти самовідвід.

Суддею встановлено наступне.

08.04.2023 року, ДОП ВП № 1 Вишгородського РУП ГУНП в Київській області Царенком І.П. складено протокол про адміністративне правопорушення серії ВАБ № 973160 за ст. 46-1 КУпАП відносно ОСОБА_1 , зі змісту якого слідує наступне: «08.04.2023 року о 12 год. 40 хв. був виявлений в с. Бобер, яке відноситься до зони безумовного (обов`язкового) відселення ЧАЕС, який без дозволу відповідних органів проник в с. Бобер, чим порушив вимоги радіоактивної безпеки».

У провадженні СВ ВП № 1 Вишгородського РУП ГУНП в Київській області перебуває кримінальне провадження № 000020 від 08.04.2023 року за ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 267-1 КК України, досудове розслідування у якому проводиться стосовно того, що 08.04.2023 року до ВП №1 Вишгородського РУП ГУНП в Київській області від начальника СКП ВП №1 Вишгородського РУП ГУНП в Київській області Гниленка В.Л. надійшло повідомлення про те, що 08.04.2023 року близько 12 год. 15 хв. біля відселеного села Бобер зони відчуження, а саме 73 квартал Котовського лісництва ДСП "Північна Пуща", був виявлений автомобіль АУДІ А4д.н.з. НОМЕР_1 з причепом без номерних знаків під керуванням ОСОБА_1 , який намагався вивезти за межі зони відчуження без передбаченого законом дозволу та проведення дозиметричного контролю, розрізані металеві частини військової техніки, ймовірно від танка.

20.07.2023 року слідчим суддею Іванківського районного суду Київської області Гончаруком О.П. задоволено клопотання прокурора Іванківського відділу Вишгородської окружної прокуратури Київської області Миськова А.О. та постановлено ухвали у зазначеному кримінальному провадженні про надання дозволу на проведення обшуку за місцем проживання ОСОБА_1 та автомобіля марки AUDI A 4 з реєстраційним номером НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_2 , яким користувався ОСОБА_1

27.04.2023 року слідчим суддею Гончаруком О.П. в рамках цього кримінального провадження задоволено клопотання прокурора Миськова А.О. та накладено арешт на тимчасово вилучений автомобіль марки AUDI A 4 з реєстраційним номером НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_2 .

Подаючи заяву про самовідвід від розгляду справи про адміністративне правопорушення про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , суддя Гончарук О.П. зазначає, що у зв`язку з тим, що він здійснював розгляд клопотань у зазначеному кримінальному провадженні як слідчий суддя, а це кримінальне провадження розслідується за тих же обставин, зокрема дати, часу, місця та особи, відносної якої складено протокол про адміністративне правопорушення, що на думку судді ОСОБА_3 зможе викликати сумнів у його неупередженості при розгляді справи про адміністративне правопорушення.

У цьому випадку суддя не вбачає підстав для виникнення будь-яких сумнівів у сторін по справі в неупередженості судді Гончарука О.П. під час розгляду справи про адміністративне правопорушення з огляду на таке.

Станом на час постановлення ухвал суддею Гончаруком О.П. як слідчим суддею за клопотаннями прокурора про надання дозволу на проведення обшуку та накладення арешту на тимчасово вилучене майно, у зазначеному кримінальному провадженні жодній особі не повідомлено про підозру, у тому числі ОСОБА_1 .

Щодо відсутності ризиків неупередженості судді Гончарука О.П. до ОСОБА_1 , які могли бути зумовлені розглядом клопотання про накладення арешту на тимчасово вилучене майно, суддя зазначає наступне.

Суддею встановлено, що накладення арешту на тимчасово вилучене майно розглядалось за клопотання прокурора в розрізі п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України (з метою збереження речових доказів).

У відповідності до ч. 2 ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати:

правову підставу для арешту майна;

можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу);

розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження;

наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Відповідно до ч. 1 цієї статті, слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.

Відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 170 КПК України завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Наведені положення не містять обов`язку та повноважень слідчого судді, які б свідчили про те, що останній, вирішуючи питання про накладення арешту на тимчасово вилучене майно у кримінальному провадженні, повинен був встановлювати наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, так як це передбачено п. 3 ч. 2 ст. 173 КПК України, однак така обставина встановлюється та враховується при розгляді клопотання про накладення арешту на тимчасово вилучене майно з метою забезпечення конфіскації такого майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; та/або відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди (пп.3, 4 ч. 2 ст. 170 КПК України).

Разом з цим, у судді відсутні відомості про оскарження ухвал слідчого судді Гончарука О.П. в частині перевищення останнім своїх повноважень при розгляді клопотання, зокрема встановлення слідчим суддею Гончаруком О.П. в діях ОСОБА_1 ознак складу кримінального правопорушення чи інших обставин, які б свідчили про те, що постановлені ухвали про накладення арешту на тимчасово вилучене містили відомості про будь-яке упереджене ставлення судді Гончарука О.П. безпосередньо до особи ОСОБА_1 , а ці відомості і були б такими, що свідчили про наявність підстав, які б виключали неупередженість судді Гончарука О.П. при розгляді справи про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 .

Щодо відсутності ризиків неупередженості судді Гончарука О.П. до ОСОБА_1 , які могли бути зумовлені розглядом клопотання про надання дозволу на проведення обшуку за місцем проживання останнього та в автомобілі, яким він користувався, суддя зазначає наступне.

З аналізу положень ч. 5 ст. 234 КПК України, слідчий суддя надає дозвіл на проведення обшуку, якщо стороною кримінального провадження (прокурором, слідчим) буде доведено наявність достатніх підстав вважати, що:

1) було вчинено кримінальне правопорушення;

2) відшукувані речі і документи мають значення для досудового розслідування;

3) відомості, які містяться у відшукуваних речах і документах, можуть бути доказами під час судового розгляду;

4) відшукувані речі, документи або особи знаходяться у зазначеному в клопотанні житлі чи іншому володінні особи;

5) за встановлених обставин обшук є найбільш доцільним та ефективним способом відшукання та вилучення речей і документів, які мають значення для досудового розслідування, а також встановлення місцезнаходження розшукуваних осіб, а також заходом, пропорційним втручанню в особисте і сімейне життя особи.

Таким чином, слідчий суддя під час розгляду кримінального провадження повинен встановити, чи було вчинено кримінальне правопорушення, проте, до компетенції слідчого судді не входить встановлювати те, чи вчинене це кримінальне правопорушення конкретною особою, а лише сам факт вчинення такого правопорушення.

Постановляючи ухвали про надання дозволу на проведення обшуку, слідчий суддя Гончарук О.П. встановлював обставини, які опосередковано стосуються майна ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , при цьому не надавав оцінку їхнім діям у кримінальному провадженні.

Справа ж про адміністративне правопорушення розглядається безпосередньо до особи ОСОБА_1 , при цьому, як слідує з матеріалів цієї справи, жодного майна протоколом про адміністративне правопорушення у ОСОБА_1 не вилучено.

Крім цього, як слідує з постановлених ухвал про накладення арешту на тимчасово вилучене майно та надання дозволу на проведення обшуків, ОСОБА_1 взагалі не був присутній у судових засіданнях з розгляду клопотань прокурора, відповідно слідчий суддя Гончарук О.П. не міг жодним чином оцінити його дії чи поведінку у судовому засіданні стосовно вчинення адміністративного правопорушення та зробити власні висновки безпосередньо відносно особи ОСОБА_1 , які б в подальшому викликали у останнього обґрунтовані підстави упередженості судді Гончарука О.П. при розгляді справи про адміністративне правопорушення.

Разом з цим, упередженість в діях судді Гончарука О.П. могла бути зумовлена надання оцінки діям ОСОБА_1 та ухваленням рішення про визнання його винуватим чи не винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, однак, слідчий суддя, розглядаючи клопотання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження на стадії досудового розслідування не наділений повноваженнями ухвалювати такі рішення.

Ухвалення таких рішень (відповідно надання оцінки діям особи, яка може не погодитись з таким рішенням, що і може стати підставою для існування ризику неупередженості судді до такої особи) віднесено до компетенції суду першої інстанції, у складі якого суддя Гончарук О.П. не зможе брати участі при розгляді кримінального провадження, оскільки його така участь виключається у відповідності до ч. 1 ст. 76 КПК України (недопустимість повторної участі судді в кримінальному провадженні, якщо суддя брав участь у ньому під час досудового розслідування).

З урахуванням наведеного, суддя приходить до висновку про відсутність будь-яких обставин, які б свідчили про упередженість судді Гончарука О.П. до ОСОБА_1 як з боку останнього, так і з боку «стороннього спостерігача» при розгляді справи про адміністративне правопорушення, відповідно відсутні підстави як для задоволення заяви про самовідвід судді Гончарука О.П., так і можливих заяв учасників справи з підстав існування обставин, які викликають сумнів судді Гончарука О.П. у його неупередженості, зокрема тих самих підстав, про які зазначив суддя Гончарук О.П. у своїй заяві про самовідвід.

Керуючись ст. ст. 221, 245, 294 КУпАП, ст. 75, 76, 80, 81 КПК України, суддя

П О С Т А Н О В И Л А:

У задоволені заяви про самовідвід судді Гончарука О.П. відмовити.

Постанова оскарженню не підлягає.

Суддя Н.П. Слободян