Справа № 442/316/23 Головуючий у 1 інстанції: Коваль Р.Г.
Провадження № 33/811/575/23 Доповідач: Урдюк Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 травня 2023 року Львівський апеляційний суд в складі судді судової палати з розгляду кримінальних справ Урдюк Т.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Запоріжжя, одруженого, фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 , на постанову судді Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 04 квітня 2023 року про притягнення останнього до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 172-10 КУпАП,

в с т а н о в и в :

вищенаведеною постановою ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч.2 ст. 172-10 КУпАП, та накладено на нього стягнення у вигляді штрафу в розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1700 (тисячу сімсот) гривень.

Стягнуто з ОСОБА_1 536,80 гривень судового збору на користь держави.

Згідно з постановою, солдата ОСОБА_1 , наказом командира військової частини НОМЕР_1 №11 від 10.01.2023 визначено вибуття з Пункту постійної дислокації військової частини у район виконання бойових завдань в/ч НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ). 10.01.2023 солдату ОСОБА_1 під підпис видано припис № 128 від 10.01.2023 щодо вибуття його у район виконання бойових завдань в/ч НОМЕР_1 з часовим проміжком прибуття до 12.01.2023. Проте, солдат ОСОБА_1 не виконав поставлену вимогу командира, не прибув у район у район виконання бойових завдань в/ч НОМЕР_1 . Натомість 13.01.2023 солдат ОСОБА_1 , не виконавши наказ командира про вибуття, прибув у пункт постійної дислокації військової частини, який розташований у м. Дрогобич Львівської області, про що повідомлено командира в/ч НОМЕР_1 рапортом вх.номер 84 від 13.10.2023.

Не погоджуючись із рішенням судді першої інстанції, особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову судді Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 04 квітня 2023 року та закрити провадження у справі у зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення на підставі п.1 ст. 247 КУпАП.

В обґрунтування своїх апеляційних вимог покликається на те, що своєї вини вчиненні адміністративного правопорушення апелянт не визнає, вважає, що в його діях відсутній склад та подія адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 172-10 КУпАП, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази вчинення ним адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 172-10 КУпАП.

Зазначає, що апелянт не мав умислу на вчинення інкримінованого йому адміністративного правопорушення, він завчасно і безпосередньо повідомляв ТВО начальника штабу першого заступника командира військової частини ОСОБА_2 про незадовільний стан здоров`я, що потребує медичного лікування і має скерування на стаціонарне лікування у в/ч НОМЕР_2 , куди має прибути 11.01.2023.

Вказує, що 10.01.2023 апелянту було видано направлення №5, згідно якого він направляється на стаціонарне лікування до в/ч НОМЕР_2 , дата прибуття 11.01.2023, яке підписане начальником медичної служби Дрогобицького гарнізону Скакун В., про вказане направлення він повідомляв командира, однак 10.01.2023 винесено наказ в якому зазначено «вважати такими, що вибули з пункту постійної дислокації солдата ОСОБА_1 , вручено припис №128, а не №138, як це зазначено в протоколі, де апелянту пропонують 10.01.2023 вибути до району виконання бойових завдань в/ч НОМЕР_1 , термін прибуття 12.01.2023, підставою якого є наказ командира в/ч НОМЕР_1 №11 від 10.01.2023, та в той же час його відправляють на стаціонарне лікування у в/ч НОМЕР_2 , куди повинен прибути 11.01.2023.

Звертає увагу, що припис виданий на підставі наказу командира в/ч НОМЕР_1 №11 від 10.01.2023, однак зі змістом самого наказу апелянта ознайомлено не було, на його повідомлення відносно його стану здоров`я, жоден з посадових осіб військової частини з числа командування та інших офіцерів не реагував.

Наголошує, що зі змісту припису від 10.01.2023 №128 наказ сформульовано не чітко, що допускає неоднозначність в тлумаченні. Зі сторони командування не було вжито заходи щодо виконання даного наказу, зокрема, не доведено конкретного місця прибуття та маршрут прямування та не приставлено до нього з метою супроводу жодних інших осіб, яким було б відоме точне місце дислокації в/ч НОМЕР_1 та маршрут прямування.

Акцентує, що 13.01.2023 у формі рапортів від 13.01.2023 №81 та №82, він доповів командиру, який віддав наказ про неможливість своєчасного виконання цього наказу, а також вказав причини невиконання наказу та повідомив, що наказ буде виконано несвоєчасно в зв`язку зі станом здоров`я, на підтвердження цього, ним було надано докази, а саме медичні документи.

Зазначає, що свідки не змогли пояснити в судовому засіданні в чому саме полягала відмова апелянта від виконання наказу і чи була вона взагалі. Крім того, свідки є військовослужбовцями, які є підлеглими та перебувають в підпорядкуванні в осіб, що брали участь в складанні протоколу про військове адміністративне правопорушення №18, а тому їх об`єктивність вважає сумнівною.

Особа, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 та його захисник Наминанік О.С., які були належним чином повідомлені про місце та дату судового розгляду, в судове засідання в суд апеляційної інстанції не з`явилися, водночас ОСОБА_1 в своїй апеляційній скарзі просив розгляд апеляційної скарги проводити без його участі, а також захисник адвокат Наминанік О.С. подала клопотання про проведення апеляційного розгляду без її участі.

За таких обставин, апеляційний суд вирішив проводити апеляційний розгляд без участі ОСОБА_1 та його захисника Наминанік О.С., які просили проводити апеляційний перегляд оскаржуваної постанови без їхньої участі, з урахуванням доводів, які містяться в апеляційній скарзі, та наявних відомостей в матеріалах справи.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що така не підлягає до задоволення.

Частиною 7 ст. 294 КУпАП визначено, що апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги.

Визнаючи ОСОБА_1 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 172-10 КУпАП, суддя виходив з того, що вчинення останнім адміністративного правопорушення підтверджується належними та допустимими доказами.

З зазначеними висновками судді місцевого суду погоджується суд апеляційної інстанції, вважаючи його правильним, обґрунтованим та таким, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами.

Відповідно до статті 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Статтею 251 КУпАП встановлено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 КУпАП.

Відповідно до пункту 14 частини 1статті 255 КУпАП, командири (начальники) військових частин (установ, закладів), командири підрозділів, які уповноважені на те командирами (начальниками) військових частин (установ, закладів) складають протоколи, передбачені статтями 172-10 -172-20 КУпАП.

Згідно зі ст. 256 КУпАП у протоколі про адміністративне правопорушення зазначаються: дата і місце його складення, посада, прізвище, ім`я, по батькові особи, яка склала протокол; відомості про особу, яка притягається до адміністративної відповідальності (у разі її виявлення); місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення; нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане правопорушення; прізвища, адреси свідків і потерпілих, якщо вони є; пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності; інші відомості, необхідні для вирішення справи. Якщо правопорушенням заподіяно матеріальну шкоду, про це також зазначається в протоколі.

Відповідно до статті 9 розділу І частини І «Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України» військовослужбовці Збройних Сил України мають права і свободи з урахуванням особливостей, що визначаються Конституцією України, законами України з військових питань, статутами Збройних Сил України та іншими нормативно-правовими актами.

Стаття 11 розділу І частини І «Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України» встановлює загальні обов`язки військовослужбовців.

Відповідно до пункту 3 статті 11 розділу І частини І «Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України» на військовослужбовців покладається обов`язок беззастережно виконувати накази командирів (начальників) і захищати їх у бою, як святиню оберігати Бойовий Прапор своєї частини.

Згідно з вимогами статті 16 розділу І частини І «Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України», кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями.

Статтею 28 розділу І частини І «Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України» встановлено, що єдиноначальність є одним із принципів будівництва і керівництва Збройними Силами України.

Відповідно до статті 30 розділу І частини І «Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України» начальник має право віддавати підлеглому накази і зобов`язаний перевіряти їх виконання.

Стаття 35 розділу І частини І «Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України» встановлює, що накази віддаються, як правило, в порядку підпорядкованості. За крайньої потреби командир (начальник), старший за службовим становищем, ніж безпосередній начальник, може віддати наказ підлеглому, минаючи його безпосереднього начальника, про що повідомляє безпосереднього начальника підлеглого чи наказує підлеглому особисто доповісти своєму безпосередньому начальникові.

Відповідно до статті 37 розділу І, частини І «Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України» військовослужбовець після отримання наказу відповідає: «Слухаюсь» і далі виконує його. Для того, щоб переконатися, чи правильно підлеглий зрозумів відданий наказ, командир (начальник) може зажадати від нього стисло передати зміст наказу. Підлеглий має право звернутися до командира (начальника) з проханням уточнити наказ.

Військовослужбовець зобов`язаний неухильно виконати відданий йому наказ у зазначений термін.

Про виконання або невиконання наказу військовослужбовець зобов`язаний доповісти командирові (начальникові), який віддав наказ, і своєму безпосередньому командирові (начальникові), а також вказати причини невиконання наказу або його несвоєчасного (неповного) виконання. Якщо військовослужбовець розуміє, що він неспроможний виконати наказ своєчасно та у повному обсязі, він про це зобов`язаний доповісти вищезазначеним особам негайно.

Статтею 26 розділу І частини І «Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України» встановлено, що військовослужбовці залежно від характеру вчиненого правопорушення чи провини несуть дисциплінарну, адміністративну, матеріальну, цивільно-правову та кримінальну відповідальність згідно із законом.

Відповідно до частини 4 статті 15 КУпАП встановлює, що військовослужбовці за вчинення військових адміністративних правопорушень несуть відповідальність, передбачену главою 13-Б цього Кодексу, за умови якщо ці правопорушення не тягнуть за собою кримінальну відповідальність.

Відповідальність за частиною 2 статті 172-10 КУпАП настає у разі відмови від виконання законних вимог командира (начальника) в умовах особливого періоду.

Судовим розглядом встановлено, що 10.01.2023 на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_1 №11 ОСОБА_1 видано припис вибути до району виконання бойових завдань в/ч НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ).

Відповідно до протоколу про військове адміністративне правопорушення №18 з якого вбачається, що солдата ОСОБА_1 , наказом командира військової частини НОМЕР_1 №11 від 10.01.2023 визначено вибуття з Пункту постійної дислокації військової частини у район виконання бойових завдань в/ч НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ). 10.01.2023 солдату ОСОБА_1 під підпис видано припис №138 від 10.01.2023 щодо вибуття його у район виконання бойових завдань в/ч НОМЕР_1 з часовим проміжком прибуття до 12.01.2023. Проте, солдат ОСОБА_1 не виконав поставлену вимогу командира, не прибув у район у район виконання бойових завдань в/ч НОМЕР_1 . Натомість 13.01.2023 солдат ОСОБА_1 , не виконавши наказ командира про вибуття, прибув у пункт постійної дислокації військової частини, який розташований у м. Дрогобич Львівської області, про що повідомлено командира в/ч НОМЕР_1 рапортом вх. номер 84 від 13.10.2023.

Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 13.01.2023 № 15 слід вважати таким, що прибув в пункт постійної дислокації солдат ОСОБА_1 , номер обслуги гранатометного відділення взводу вогневої підтримки роти вогневої підтримки військової частини НОМЕР_1 . Офіцеру групи цивільно-військового співробітництва, лейтенанту ОСОБА_3 відібрати пояснення в солдата ОСОБА_1 з приводу невиконання ним припису ТВО начальника штабу-першого заступника командира військової частини від 10.01.2023 р № 128, та вчинити заходи щодо притягнення солдата ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинене ним правопорушення.

Даний наказ виданий на підставі рапорта лейтенанта ОСОБА_4 № від 13.01.2023р, рапорта солдата ОСОБА_1 № 88 від 13.01.2023р.

Відповідно до бланку отриманих пояснень від ОСОБА_1 вбачається, що останній не прибув в пункт розташування військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ) по стану свого здоров`я, однак до матеріалів проведеної перевірки жодних рапортів та медичних документів ним не подано.

Районний суд, провівши судовий розгляд, вірно дійшов висновку, що солдата ОСОБА_1 , наказом командира військової частини НОМЕР_1 №11 від 10.01.2023 визначено вибуття з Пункту постійної дислокації військової частини у район виконання бойових завдань в/ч НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ). 10.01.2023 солдату ОСОБА_1 під підпис видано припис № 128 від 10.01.2023 щодо вибуття його у район виконання бойових завдань в/ч НОМЕР_1 з часовим проміжком прибуття до 12.01.2023. Проте, солдат ОСОБА_1 не виконав поставлену вимогу командира, не прибув у район виконання бойових завдань в/ч НОМЕР_1 . Натомість 13.01.2023 солдат ОСОБА_1 , не виконавши наказ командира про вибуття, прибув у пункт постійної дислокації військової частини, який розташований у м. Дрогобич Львівської області, про що повідомлено командира в/ч НОМЕР_1 рапортом вх.номер 84 від 13.10.2023.

Крім того, дані протоколу № 18 від 10 січня 2023 року підтверджуються також наданими в суді першої інстанції поясненнями свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 .

Так, в суді першої інстанції помічник командира командування батальйону з правової роботи військової частини НОМЕР_1 лейтенант юстиції ОСОБА_5 пояснив, що солдат ОСОБА_1 не виконав вимоги командира військової частини НОМЕР_1 щодо вибуття до району виконання бойових завдань військової частини НОМЕР_1 в Куп`янський район Харківської області. За час несення служби ОСОБА_1 в травні 2022 року отримав травму ноги та проходив повне лікування до листопада 2022 року.10.01.2023 ОСОБА_1 покинув військову НОМЕР_1 та повинен був в термін до 12.01.2023 прибути до району виконання бойових завдань військової частини НОМЕР_1 в Куп`янський район Харківської області та пройти медичний огляд, однак цього не зробив. 13.01.2023 ОСОБА_1 прибув в військову частину що в м. Дрогобичі, куди представив медичні документи судинного хірурга, які містили відомості про необхідність йому проведення медичного лікування. Дані медичні документи були датовані 12.01.2023 цивільним лікарем, однак документи про стан здоров`я військового повинні бути видані виключно медичними військовими лікарями. Жодних документів про незадовільний стан здоров`я до 10.01.2023 ОСОБА_1 не подавав. Оскільки ОСОБА_1 стверджує про свій незадовільний стан здоров`я то на виконання приписів статуту військової частини він зобов`язаний був пройти медичне обстеження у військових лікарів. Вважає, що в діях ОСОБА_1 наявний склад адміністративного правопорушення передбачений ч. 2 ст. 172-10 КУпАП. Відзначив, що протокол про адміністративне правопорушення, який складений відносно ОСОБА_1 відповідає вимогам КУпАП, не заперечив того факту, що в даному протоколі можуть бути незначні описки, які не впливають на суть інкримінованих дій ОСОБА_8 , просив відмовити в задоволенні клопотання про закриття провадження у даній справі.

Допитаний в судовому засіданні суду першої інстанції свідок ОСОБА_4 суду показав, що знайомий з ОСОБА_1 відносно якого він складав протокол про адміністративне правопорушення передбачений ч. 2 ст. 172-10 КУпАП. Даний протокол він склав на підставі рапорту начальника групи цивільно-військового співробітництва за невиконання ОСОБА_1 припису та наказу командира військової частини. З даним протоколом ОСОБА_1 був ознайомлений, зауважень в нього під час його складання в останнього не було. Відзначив, що ОСОБА_1 було відомо коли і куди йому необхідно вибути з військової частини.

Допитаний в судовому засіданні суду першої інстанції свідок ОСОБА_6 суду показав, що з ОСОБА_1 він познайомився під час проходження лікування. ОСОБА_1 було вручено припис, наказ командира військової частини про що він розписався, однак не поїхав в зону бойових дій до медиків. Дані документи ОСОБА_1 отримав в присутності інших свідків і говорив, що нікуди не поїде. ОСОБА_1 достовірно було відомо що він повинен зробити після прибуття у військову частину, інші солдати, які повинні були вибути з ним з частини поїхали в зону бойових дій.

Допитаний в судовому засіданні суду першої інстанції свідок ОСОБА_7 суду показав, що є сержантом матеріально-технічного забезпечення військової частини НОМЕР_1 та йому відому, що ОСОБА_1 вручили припис для вибуття в зону бойових дій для проходження обстеження його стану здоров`я військовими медиками. ОСОБА_1 зачитали наказ командира військової частини і він знав для чого він повинен поїхати в зону бойових дій. Чому він не виконав наказ командира військової частини йому невідомо.

У своїх письмових поясненнях та у поясненнях, зазначених в апеляційній скарзі, ОСОБА_1 зазначає, що його дії відповідають статуту військової частини де він проходив службу. 10.01.2023 був припис та наказ командира військової частини на його вибуття в зону проведення бойових дій, який він отримав 10.01.2023. Письмових рапортів про те, що він не зможе прибути до військової частини через незадовільний стан свого здоров`я він не подавав, оскільки йому про це не було відомо так як він не спеціалістом в галузі військового права. Про свій незадовільний стан здоров`я він повідомляв керівництво військової части в усній формі.

Згідно з абзацом 12 ст. 1 Закону України «Про оборону» особливий період це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Особливий період введений в дію на території України 24.02.2022 року, після оприлюднення Указу Президента України «Про загальну мобілізацію» від 24.02.2022 року за № 69/2022. Мобілізація оголошена та проведена у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України та з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до ч. 2 ст. 102, пунктів 1, 17, 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України. Крім того в Україні з 24.02.2022 року введений воєнний стан, в отже, особливий період триває.

З огляду на наведене, апеляційний суд приходить до висновку, що солдат ОСОБА_1 не виконав поставлену вимогу командира, не прибув у район виконання бойових завдань в/ч НОМЕР_1 , чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене частиною 2 статті 172-10 КУпАП.

Крім цього, відповідно до бланку отриманих пояснень від ОСОБА_1 вбачається, що останній не прибув в пункт розташування військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ) по стану свого здоров`я, однак до матеріалів проведеної перевірки жодних рапортів та медичних документів ним не подано. Так, на день інкримінованого ОСОБА_1 діяння відсутнє рішення медичної комісії щодо стану здоров`я ОСОБА_1 , зокрема, не вирішено питання щодо неможливості виконувати ним свої службові обов`язки за станом здоров`я.

Також не заслуговують на увагу апеляційного суду і доводи апелянта про те, що пояснення свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 є сумнівними, оскільки ставити під сумнів правдивість пояснень наданих в суді першої інстанції вказаних свідків немає підстав, так як пояснення у них відібрані у встановленому законом порядку, та в матеріалах справи відсутні будь - які дані про те, що вказані пояснення свідки давали внаслідок впливу на них.

У свою чергу матеріали справи свідчать про те, що під час апеляційного розгляду ОСОБА_1 не скористався своїм процесуальним правом та не заявляв клопотань про виклик вказаних осіб до суду для їх допиту у якості свідків. Таким чином пояснення свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 відповідають визначеним ст.251 КУпАП критеріям, а отже є належними та допустимими доказами.

Крім того, стверджуючи про неправдивість показань свідків, ОСОБА_1 не надав суду жодних доказів, зокрема щодо його звернення з цього приводу до відповідних правоохоронних органів.

Доводи апелянта про незрозумілість, нечіткість наказу командира, задоволенню не підлягають, остільки спростовані як поясненнями свідків так іншими доказами наведеними у постанові.

Позицію ОСОБА_1 про незрозумілість отриманого наказу, його нечіткість, апеляційний суд вважає, як обрану ним форму захисту від адміністративного правопорушення. Враховуючи, що в присутності свідка ОСОБА_6 та інших свідків останній повідомив, що нікуди не поїде та не висловлювався щодо її незрозумілості.

Беручи до уваги, що наказ командира військової частини НОМЕР_1 №11 від 10.01.2023 визначено вибуття з Пункту постійної дислокації військової частини у район виконання бойових завдань в/ч НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ) є чинний і ОСОБА_1 не надав суду доказів, що підтверджують неможливість виконання ним вказаного наказу за станом здоров`я саме на 10.01.2023 (непридатність до військової служби, необхідність у стаціонарному лікуванні, реабілітації, тощо), тобто на день вибуття у район виконання бойових завдань в/ч НОМЕР_1 , апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що в діях ОСОБА_1 є склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.172-10 КУпАП, оскільки останній відмовився від виконання законних вимог командира (начальника) в умовах особливого періоду.

Долучені до матеріалів справи медичні довідки, виписки із медичної карти стаціонарного хворого ОСОБА_1 не спростовують факту відмови останнім від виконання законних вимог командира, в умовах особливого періоду та не підтверджують неможливість його вибуття у район виконання бойових завдань в/ч НОМЕР_1 за станом здоров`я.

З огляду на наведене, при розгляді справи про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_1 суддею місцевого суду відповідно до статей 251, 252 КУпАП, на підставі доказів наявних в матеріалах справи, повно і всебічно встановлено фактичні обставини адміністративного правопорушення. Постанова судді відповідає вимогам статей 245, 280, 283 КУпАП.

Доказів щодо спростування висновків судді про вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 172-10 КУпАП матеріали справи не містять. Не надано таких доказів і апеляційному суду.

Враховуючи соціальний аспект кваліфікації військових адміністративних правопорушень, суспільну небезпеку і шкоду від вчинення військовослужбовцями адміністративно-карних дій, завдання шкоди позитивному авторитету військовослужбовця і в цілому Збройним Силам України. Суддя обґрунтовано призначив адміністративне стягнення в межах санкції частини 2 статті 172-10, що відповідає характеру вчиненого правопорушення та меті адміністративного стягнення, є достатнім для його виправлення та попередження скоєння нових правопорушень.

З врахуванням викладеного, за наслідками апеляційного перегляду справи, апеляційним судом не встановлено підстав для скасування постанови судді Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 04 квітня 2023 року.

Керуючисьст.294 КУпАП, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

постанову судді Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 04 квітня 2023 року, якою ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.172-10 КУпАП, залишити без змін, апеляційну скаргу особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 - без задоволення.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя Львівського апеляційного суду Т.М. Урдюк