Провадження 3/127/3048/23
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 травня 2023 року м. Вінниця

Суддя Вінницького міського суду Вінницької області Борисюк І.Е., розглянувши адміністративний матеріал, який надійшов від ВАП УПП у Вінницькій області ДПП НПУ про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, РНОКПП НОМЕР_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , за ч. 2 ст. 126 КУпАП,

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького міського суду Вінницької області надійшов адміністративний матеріал відносно ОСОБА_1 за вчинення правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 2 ст. 126 КУпАП.

07.04.2023 інспектором ВРОМ ДТП УПП у Вінницькій області ДПП лейтенантом поліції Левчук К.А. було складено протокол про адміністративне правопорушення серії ДПР18 № 361595. З даного протоколу вбачається, що «04.04.2023 о 21 год. 48 хв. у м. Вінниці по вул. Академіка Ющенка, 5, водій ОСОБА_1 керував автомобілем Renault Megan Scenic, д.н.з. НОМЕР_2 , не маючи права керування таким транспортним засобом. Тим самим ОСОБА_1 порушив пп. «а» п. 2.1 ПДР України», вчинивши адміністративне правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 2 ст. 126 КУпАП.

В судовому засіданні ОСОБА_1 свою вину в скоєнні адміністративного правопорушення визнав. Зазначив, що взяв автомобіль батька без його відома щоб підзаробити.

Судом встановлено, що 04.04.2023 о 21 год. 48 хв. у м. Вінниці по вул. Академіка Ющенка біля будинку № 5, водій ОСОБА_1 керував автомобілем Renault Megan Scenic, д.н.з. НОМЕР_2 , не маючи при цьому права керування таким транспортним засобом, тобто без відповідної категорії «В».

Керування транспортним засобом особою, яка не має права керування таким транспортним засобом, або передача керування транспортним засобом особі, яка не має права керування таким транспортним засобом, у відповідності до ч. 2 ст. 126 КУпАП, тягне за собою адміністративну відповідальність.

З аналізу та ч. 2 ст. 126 КУпАП вбачається, що відповідальність водія за порушення цих норм, настає у разі керування або експлуатації цим транспортним засобом.

Само по собі керування транспортним засобом розуміється, як технічна дія водія з метою приведення транспортного засобу в рух, зворушення з місця і, як наслідок, переміщення транспортного засобу в просторі. Експлуатація транспортного засобу передбачає використання цього транспортного засобу за призначенням, тобто з метою керування.

Даний факт визнається та не заперечується особою, яка притягається до адміністративної відповідальності.

Відповідно до ч. 2 ст. 16 Закону України «Про дорожній рух» та п. 2 ПДР України водій зобов`язаний, зокрема: мати при собі посвідчення водія, реєстраційний документ на транспортний засіб (у разі найму (оренди)/лізингу транспортного засобу замість реєстраційного документа на транспортний засіб водій може мати при собі та пред`являти його копію, вірність якої засвідчено нотаріально, разом з оригіналом або копією договору про найм (оренду)/лізинг транспортного засобу, вірність якої засвідчено нотаріально), а у випадках, передбачених законодавством, - поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страховий сертифікат «Зелена картка»), пред`явити у спосіб, який дає можливість поліцейському прочитати та зафіксувати дані, що містяться в посвідченні водія, реєстраційному документі на транспортний засіб, або пред`явити електронне посвідчення водія та електронне свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, чинний внутрішній електронний договір зазначеного виду обов`язкового страхування у візуальній формі страхового поліса (на електронному або паперовому носії, або відображення інформації про його наявність в електронному свідоцтві про реєстрацію транспортного засобу), а також інші документи, передбачені законодавством.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 керував транспортним засобом без відповідної правової підстави, тобто за відсутності у нього права на керування транспортними засобами, в даному випадку категорії «В».

Відповідно до ч. 9 ст. 15 Закону України «Про дорожній рух» право на керування транспортними засобами відповідної категорії підтверджується посвідченням водія транспортного засобу з установленим терміном дії. На території України відповідно до Конвенції про дорожній рух діють національні та міжнародні посвідчення водія. Порядок видачі, обміну та встановлення терміну дії таких посвідчень визначається Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п. 2 Положення про порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами, затвердженого постановою КМУ від 08.05.1993 № 340 (в редакції постанови КМУ від 20.05.2009 № 511) (надалі Положення), особи допускаються до керування транспортними засобами за наявності у них національного посвідчення водія України на право керування транспортними засобами відповідної категорії (далі - посвідчення водія), крім випадків встановлення особам тимчасового обмеження у праві керування транспортними засобами. Посвідчення водія є документом, що посвідчує особу та її спеціальний статус у частині підтвердження права його власника на керування транспортними засобами.

Згідно із п. 6 Положення, право на керування транспортними засобами надається особам, які досягли: шістнадцятирічного віку - категорії А1, А; вісімнадцятирічного віку - категорії В1, В, С1, С; дев`ятнадцятирічного віку - категорії BE, C1E, СЕ; двадцятиоднорічного віку - категорії D1, D, D1E, DE, Т.

Пунктом 3 Положення визначено категорії на які поділяються транспортні засоби, керування якими дозволяється за наявності посвідчення водія, залежно від їх типів і призначення.

У відповідності до п. 2.13 ПДР України право на керування транспортними засобами, а саме автомобілями всіх типів (категорії В1, В, С1, С), за винятком автобусів, трамваїв і тролейбусів, особам може бути надано виключно з 18-річного віку.

Отже, дії ОСОБА_1 за вищевказаним фактом охоплюються складом адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 2 ст. 126 КУпАП. При цьому судом не встановлено, що ОСОБА_1 на момент свого перебування за кермом транспортного засобу і зупинки його працівниками поліції, навчався водінню транспортного засобу у встановленому законом порядку.

Вищевказані обставини підтверджуються матеріалами справи й визнаються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності.

Крім того з матеріалів справи вбачається, що 07.04.2023, відносно ОСОБА_1 було складено протоколи про адміністративне правопорушення за ст. 1224 та ст. 124 КУпАП.

Заслухавши пояснення ОСОБА_1 та дослідивши матеріали справи, суд дійшов до переконання в тому, що ОСОБА_1 винний у скоєнні адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 2 ст. 126 КУпАП, що підтверджується протоколом про адміністративне правопорушення від 07.04.2023 серії ДПР18 № 361595, а також усними поясненнями ОСОБА_1 наданими в судовому засіданні.

Вирішуючи який саме вид адміністративного стягнення слід застосувати до правопорушника, суд виходить з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 на час керування ним транспортним засобом був неповнолітньою особою.

Згідно із ст. 12 КУпАП адміністративній відповідальності підлягають особи, які досягли на момент вчинення адміністративного правопорушення шістнадцятирічного віку.

Відповідно до ст. 13 КУпАП у разі вчинення особами віком від шістнадцяти до вісімнадцяти років адміністративних правопорушень, передбачених статтями 44, 51, 89, 121-127, 130, статтею 139, частиною третьою статті 154, частиною другою статті 156, статтями 173, 1734, 174, 1831, 185, 190-195 цього Кодексу, вони підлягають адміністративній відповідальності на загальних підставах. З урахуванням характеру вчиненого правопорушення та особи правопорушника до зазначених осіб (за винятком осіб, які вчинили правопорушення, передбачені статтею 185) можуть бути застосовані заходи впливу, передбачені статтею 241 цього Кодексу.

Судом прийнято до уваги, що у відповідності до ст. 307 КУпАП, у разі відсутності самостійного заробітку в осіб віком від шістнадцяти до вісімнадцяти років, які вчинили адміністративне правопорушення, штраф стягується з батьків або осіб, які їх замінюють.

Водночас, матеріали справи не містять відомостей щодо наявності або відсутності у ОСОБА_1 самостійного заробітку, а також щодо його батьків або осіб, які їх замінюють. Однак, відсутність такої інформації не може слугувати підставою для ухилення від відповідальності.

Відповідно до ст. 23 КУпАП адміністративне стягнення має на меті не тільки кару, а й виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, і запобігання вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами, а при його призначенні, згідно із ст. 33 КУпАП, суд повинен ураховувати характер вчиненого правопорушення, особу порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність.

Особі, яка вчинила адміністративне правопорушення, має бути призначено стягнення, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових правопорушень. Відповідно до принципів співмірності та індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.

Судом враховано, що ОСОБА_1 раніше до адміністративної відповідальності не притягався. Грубе, повторне або систематичне порушення порядку користування правом керування транспортними засобами - відсутнє. Внаслідок вчиненого адміністративного правопорушення негативних наслідків для інших осіб не настало, а обставини, які обтяжували б відповідальність ОСОБА_1 , відсутні. Проте судом враховано, що ОСОБА_1 залишив місце ДТП та керував транспортним засобом без відповідного права керування транспортними засобами, при цьому будучи неповнолітнім. Будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі (рішення Європейського суду з прав людини від 29 червня 2007 року справа «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства»).

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

В свою чергу справедливість, як одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню.

Враховуючи характер скоєного правопорушення, особу порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують та обтяжують відповідальність, а також те, що адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується для виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, з метою дотримання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобігання вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами, забезпечуючи при цьому належну рівновагу, тобто пропорційність між метою судового рішення та його негативними наслідками для прав, свобод та інтересів осіб, суд прийшов до переконання за доцільне застосувати до ОСОБА_1 адміністративне стягнення, передбачене ч. 2 ст. 126 КУпАП, у виді штрафу в розмірі двохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Суд прийшов до висновку, що у даній справі таке стягнення є необхідним та достатнім.

Відповідно до ч. 1 ст. 401 КУпАП і п. 5 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» у разі ухвалення судом постанови про накладення адміністративного стягнення з особи, на яку накладено стягнення, стягується судовий збір в розмірі 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Таким чином, з ОСОБА_1 на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 536, 80 гривень.

У разі відсутності самостійного заробітку у ОСОБА_1 , штраф та судові витрати стягуються з його батьків або осіб, які їх замінюють.

На підставі вищевикладеного та керуючись п. 5 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», ст.ст. 9, 12, 13, 23, 24, 33-36, 38, ч. 1 ст. 401, ч. 2 ст. 126, ст.ст. 221, 251, 268, 277, 280, 283-285, 287-289, 294, КУпАП, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Визнати винним ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 2 ст. 126 КУпАП, та стягнути з нього штраф в розмірі двохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян 3 400 (три тисячі чотириста) гривень 00 копійок на користь держави.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 536 (п`ятсот тридцять шість) гривень 80 копійок.

Штраф має бути сплачений порушником не пізніш як через п`ятнадцять днів з дня вручення йому постанови про накладення штрафу, а в разі оскарження такої постанови - не пізніш як через п`ятнадцять днів з дня повідомлення про залишення скарги без задоволення.

Штраф, накладений за вчинення адміністративного правопорушення, вноситься порушником в установу банку України.

У разі несплати правопорушником штрафу у встановлений строк, постанова про накладення штрафу надсилається для примусового виконання, у порядку якого з правопорушника стягується: подвійний розмір штрафу, зазначений у постанові про стягнення штрафу, та витрати на облік зазначених правопорушень.

У разі відсутності самостійного заробітку у ОСОБА_1 , штраф підлягає стягненню з його батьків або осіб, які їх замінюють.

Постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником протягом десяти днів з дня її винесення до Вінницького апеляційного суду.

ОСОБА_1 : ІНФОРМАЦІЯ_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ; місце проживання: АДРЕСА_1 .

Суддя: