ПОСТАНОВА

Іменем України

19.04.2023 р. м. Жмеринка

Суддя Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області Вернік В.М., розглянув матеріали, які надійшли від командира 2 роти 1 батальйону військової частини НОМЕР_1 , про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 , мешканця АДРЕСА_1 ,

за ч.3 ст.172-20 КУпАП,

ВСТАНОВИВ:

13.03.2023 року на розгляд Жмеринському міськрайонному суду надійшли матеріали адміністративної справи щодо вчинення військовослужбовцем військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1 правопорушення, передбаченого ч.3 ст.172-20 КУпАП, за ознаками того, що він приблизно о 14 годині 35 хвилин 10.03.2023 року, знаходячись у місці розташування підрозділу військової частини НОМЕР_1 в АДРЕСА_2 перебував в стані алкогольного сп`яніння.

Дослідивши матеріали справи, суддя доходить наступного.

Диспозиція ч.1 ст.172-20 КУпАП, яка за спеціальною кваліфікуючою ознакою щод вчинення відповідних протиправних дій, зокрема в умовах особливого періоду, утворює склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч.3 ст.172-20 КУпАП, передбачає адміністративну відповідальність за розпивання алкогольних, слабоалкогольних напоїв або вживання наркотичних засобів, психотропних речовин чи їх аналогів військовослужбовцями, військовозобов`язаними та резервістами під час проходження зборів на території військових частин, військових об`єктів, або появу таких осіб на території військової частини в нетверезому стані, у стані наркотичного чи іншого сп`яніння, або виконання ними обов`язків військової служби в нетверезому стані, у стані наркотичного чи іншого сп`яніння, а також відмову таких осіб від проходження огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння.

Відповідно до вимог п.14 ч.1 ст.255 КУпАП у справах про адміністративні правопорушення, що розглядаються органами, зазначеними в статтях 218 221 цього Кодексу, протоколи про правопорушення мають право складати командири (начальники) військових частин (установ, закладів), командири підрозділів, які уповноважені на те командирами (начальниками) військових частин (установ, закладів) (статті 172-10 172-20, крім правопорушень, вчинених поліцейськими поліції особливого призначення Національної поліції України під час дії воєнного стану).

Відповідно до п.2 розділу 1 Інструкції із складання протоколів та оформлення матеріалів про військові адміністративні правопорушення, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 23.10.2021 року №329, зокрема, протокол про військове адміністративне правопорушення (далі протокол) щодо військовослужбовця (військовозобов`язаного) мають право складати, зокрема, командири (начальники) підрозділів, які уповноважені на те командиром (начальником) військової частини, щодо підлеглих військовослужбовців (військовозобов`язаних), у тому числі тимчасово;

Командири підрозділів військової частини, уповноважені складати протоколи, визначаються наказами відповідних командирів (начальників) військових частин.

При цьому, протокол про адміністративне правопорушення від 11.03.2023 року відносно ОСОБА_1 складений командиром 2 роти охорони 1 батальйону охорони в/ч НОМЕР_1 , однак, до матеріалів справи не додано доказів, які підтверджують, що останній був уповноважений певним наказом командира відповідної військової частини на складання даного протоколу про адміністративне правопорушення, передбачене ч.3 ст.172-20 КУпАП.

За таких підстав, суд дійшов висновку, що протокол про адміністративне правопорушення не є належним та допустимим доказом у даній справі, оскільки його складено не уповноваженою посадовою особою, яка має право складати протокол про військове адміністративне правопорушення щодо військовослужбовця (військовозобов`язаного), за відсутності заздалегідь відомостей про протилежне у матеріалах справи, й сумніви щодо чого підлягають тлумаченню на користь особи, яка притягується до адміністративної відповідальності.

Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Конвенція 1950 року), а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" застосовуються судами при розгляді справ як джерело права, а Європейський суд з прав людини притримується у своїх рішеннях позиції того, що суд вправі обґрунтовувати свої висновки лише доказами, що випливають зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту (рішення Європейського суду з прав людини, справа "Коробов проти України" № 39598/03 від 21.07.2011 року), тобто таких, що не залишать місце сумнівам, оскільки наявність останніх не узгоджується із стандартом доказування "поза розумним сумнівом" (рішення від 18.01.1978 року у справі "Ірландія проти Сполученого Королівства", п.161).

Відповідно до положень ч.1,2 ст.6 Конвенції 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення; кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Згідно ст.7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 22.12.2010 №23-рп/2010 адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до неї грунтується на конституційних принципах і правових презумпціях, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні, в тому числі і закріпленій в ст.62 Конституції України презумпції невинуватості. За змістом Рішення Конституційного Суду України від 29.02.2019 року №1-р/2019 елементом принципу презумпції невинуватості є принцип in dubio pro reo, згідно з яким при оцінюванні доказів усі сумніви щодо вини особи тлумачаться на користь її невинуватості.

Згідно п.1 ч.1 ст.247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

Вказана вище сукупність обставин визначає недоведення складу вказаного у протоколі правопорушення, передбаченого ч.3 ст.172-20 КУпАП, у діях ОСОБА_1 та становить об`єктивні підстави закриття провадження у справі, узгоджуючись з положеннями ст.62 Конституції України, наведеної практики Європейського суду з прав людини та вимогами п.1 ч.1 ст.247 КУпАП, оскільки рішення суду не може грунтуватись на припущеннях та ухвалюватись за існування очевидних сумнівів у доведеності вини, що підлягають тлумаченню на користь особи, яка притягається до адміністративної відповідальності.

На підставі викладеного, керуючись ст.7, ч.3 ст.172-20, 247, 252, 280, 283-285 КУпАП, -

ПОСТАНОВИВ :

Закрити провадження в справі за відсутністю у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.3 ст.172-20 КпАП України.

Постанова судді набирає законної сили після закінчення строку її оскарження.

На постанову протягом десяти днів з дня її винесення може бути апеляційна скарга особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, Вінницькому апеляційному суду через Жмеринський міськрайонний суд.

Суддя Вернік В.М.