САДГІРСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ЧЕРНІВЦІ
Справа № 725/524/22
Провадження №3/726/314/22
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.04.2022 м. Чернівці

Суддя Садгірського районного суду м. Чернівці Байцар Л. В. , розглянувши за участю прокурора Пліш Я.М. адміністративні матеріали, що надійшли з Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України про притягнення до адміністративної відповідальності:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, українки, працюючої присяжною Першотравневого районного суду міста Чернівці, проживаючої: АДРЕСА_1

- в скоєнні правопорушення, передбаченого ст. 172-6 ч.1Кодексу України про адміністративні правопорушення,-

ВСТАНОВИВ :

Як вбачається з протоколу про адміністративне правопорушення № 70 від 21 січня 2022 року, ОСОБА_1 , будучи присяжною Першотравневого районного суду м. Чернівці, є суб`єктом на якого поширюються дії ЗУ «Про запобігання корупції», несвоєчасно, без поважних причин, 31 липня 2021 року подала, шляхом заповнення на офіційному веб-сайті Національного агентства з питань запобігання корупції, щорічну декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави та місцевого самоврядування за 2020 рік, чим вчинила правопорушення, пов`язане з корупцією, відповідальність за яке передбачено ч.1 ст. 172-6 Кодексу України про адміністративні правопорушення, а саме несвоєчасне подання без поважних причин декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування.

В судовому засіданні ОСОБА_1 свою провину в інкримінованому правопорушенні не визнала та пояснила, що умислу на вчинення адміністративного правопорушення, пов`язаного із корупцією, передбаченого ч.1 ст. 172-6 Кодексу України про адміністративні правопорушення вона не мала, несвоєчасність подання декларації викликана тим, що у зв`язку із сімейними обставинами вона про це забула. ОСОБА_1 просила суд закрити провадження по справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 172-6 Кодексу України про адміністративні правопорушення, у зв`язку з відсутністю в її діях події і складу адміністративного правопорушення.

Прокурор Пліш Я.М. в судовому наполягав на притягненні ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за скоєння правопорушення, передбаченого ст. 172-6 ч.1Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Вивчивши матеріали справи про адміністративне правопорушення та вислухавши пояснення ОСОБА_1 , суд приходить до висновку, що провадження по справі підлягає закриттю з наступних підстав.

Відповідно до ч.1,2 ст.7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Згідно ст.9 Кодексу України про адміністративні правопорушення, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, що посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Відповідно до вимог ст. 280 Кодексу України про адміністративні правопорушення, суддя під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, а в даному випадку про адміністративне корупційне правопорушення, в числі інших визначених законом обставин, зобов`язаний з`ясувати: чи мало місце правопорушення, за яке особа притягається до відповідальності; чи містить діяння склад адміністративного корупційного правопорушення, передбаченого Законом України «Про засади запобігання і протидії корупції» або, з огляду на час вчинення правопорушення чи розгляду в суді, Законом України «Про запобігання корупції»; чи є особа винною в його вчиненні, отже чи підлягає вона адміністративній відповідальності.

При цьому, при розгляді справ цієї категорії слід керуватися Конституцією України, Конвенцією ООН проти корупції (Нью-Йорк, 31 жовтня 2003 року), Кримінальною конвенцією Ради Європи про боротьбу з корупцією (Страсбург, 27 січня 1999 року), додатковим протоколом до Кримінальної конвенції Ради Європи про боротьбу з корупцією (Страсбург, 15 травня 2003 року), Законом України від 14 жовтня 2014 року № 1700-VII «Про запобігання корупції» (далі - Закон), Кодексом України про адміністративні правопорушення, іншими нормативно-правовими актами України, а також практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

Враховуючи викладені обставини, рішенням ЄСПЛ, від 14 жовтня 2010 року, у справі «Щокін проти України» визначено концепцію якості закону, зокрема з вимогою, щоб він був доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні. Відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості і точності порушує вимогу «якості закону». В разі коли національне законодавство припустило неоднозначне або множинне тлумачення прав та обов`язків осіб, національні органи зобов`язані застосувати найбільш сприятливий для осіб підхід. Тобто вирішення колізій у законодавстві завжди тлумачиться на користь особи.

Частиною 1 статті 172-6 Кодексу України про адміністративні правопорушення встановлена відповідальність за несвоєчасне подання без поважних причин декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування.

Положеннями до ч.1 ст. 45 Закону України «Про запобігання корупції» визначено: особи, зазначені у пункті 1, підпунктах «а» і «в пункту 2, пункті 5 частини першої статті 3 цього Закону, зобов`язані щорічно до 1 квітня подавати шляхом заповнення на офіційному веб-сайті Національного агентства декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування (далі - декларація), за минулий рік за формою, що визначається Національним агентством.

Умисною є форма вини, яка характеризується тим, що особа усвідомлює суспільну небезпечність свого діяння, передбачає можливість настання негативних наслідків та бажає настання таких наслідків (прямий умисел), або байдуже ставився до їх настання чи свідомо допускав їх настання (непрямий умисел).

Необережна форма вини характеризується тим, що особа не усвідомлює суспільну небезпечність свого діяння, не передбачає можливість настання негативних наслідків, хоча могла і повинна була усвідомлювати та передбачати - недбалість, або коли особа усвідомлює суспільну небезпечність свого діяння, передбачає можливість настання негативних наслідків, але легковажно розраховує на ненастання таких наслідків - самовпевненість.

Відповідно до роз`яснення спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від №223-943/0/4-17 22.05.2017 зазначено:«Суб`єктивна сторона правопорушення (передбаченого ч. 1 ст. 172-6 Кодексу України про адміністративні правопорушення) характеризується наявністю вини у формі прямого чи непрямого умислу; вчинення цього діяння через необережність виключає притягнення особи до адміністративної відповідальності».

Аналогічна правова позиція стосовно відсутності умислу на неподання декларації перед звільненням у випадку, якщо особа не була ознайомлення зі строками подання такої декларації, міститься у постанові Верховного Суду від 10 вересня 2019 року, винесеній у справі № 200/18903/17.

Суб`єктивна сторона правопорушень, пов`язаних з корупцією, характеризується наявністю вини у формі прямого чи непрямого умислу; вчинення цього діяння через необережність виключає притягнення особи до адміністративної відповідальності.

ОСОБА_1 не мала умислу порушувати вимоги фінансового контролю шляхом несвоєчасного подання електронної декларації. ЇЇ діяння мали місце в результаті необережності.

Судом встановлено та вбачається з вказаного вище й підтверджується особою, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 не мала наміру уникнути фінансового моніторингу доходів, оскільки, як встановлено судом, 31.07.2021 р. ОСОБА_1 подала декларацію за 2020 рік.

Суб`єктивна сторона адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 172-6 Кодексу України про адміністративні правопорушення, характеризується наявністю вини у формі прямого чи непрямого умислу, а відповідальність настає лише за умови, що особа усвідомлювала протиправний характер своїх дій і мала прямий умисел, спрямований на ухилення від подання чи несвоєчасне подання декларації, керуючись при цьому особистим інтересом чи інтересами третіх осіб, або мала непрямий умисел, свідомо допускаючи наслідки у вигляді неподання або несвоєчасного подання декларації. Вчинення цього діяння через необережність виключає притягнення особи до адміністративної відповідальності.

Крім того, статтею 62 Конституції України встановлено презумпцію невинуватості. Обов`язок встановлення всіх обставин умовного правопорушення та доведення вини особи покладається на сторону обвинувачення. Всі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Згідно з ч. 2 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини від 04.11.1950, кожен обвинувачений у вчиненні правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Оскільки наявні докази свідчать про порушення ОСОБА_1 вимог законодавства щодо фінансового контролю в результаті необережності, то відсутні підстави для притягнення її до відповідальності за несвоєчасне подання декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави, тобто за вчинення умисного адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-6 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Таким чином, для притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 172-6 Кодексу України про адміністративні правопорушення, протокол та додані до нього матеріали мали мати докази того, що ОСОБА_1 усвідомлювала суспільну небезпечність несвоєчасності подання без поважних причин щорічної декларації, передбачала можливість настання негативних наслідків - неможливості здійснення фінансового контролю з боку держави, та бажав настання таких наслідків (прямий умисел), або байдуже ставилася до їх настання чи свідомо допускав їх настання.

Викладені обставини свідчать про недоведеність наявності в діянні ОСОБА_1 суб`єктивної сторони правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 176-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення, що виключає можливість притягнення його до адміністративної відповідальності за вказаною правовою нормою.

Не може бути визнане корупційним правопорушенням діяння, якщо воно відповідно: не відповідає визначеному в Законі опису дії чи бездіяльності або є необережним, або є умисним, але не вчинене з метою, визначеною в Законі.

При вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 172-6 КУпАП немає грошей, майна чи іншої неправомірної вигоди ні як предмета, ні як мети. Таке правопорушення з об`єктивної сторони виявляється у бездіяльності, а з суб`єктивної - характеризується необережністю, а отже має не корупційний характер та не є корупційним правопорушенням.

Той факт, що певні діяння не відповідають встановленим в Законі ознакам корупційного правопорушення, означає, що їх вчинення не тягне за собою будь-яких спеціальних правових наслідків вчинення корупційного правопорушення.

Пунктом 1 статті 247 Кодексу України про адміністративні правопорушення визначено, що провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за відсутності складу адміністративного правопорушення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 172-6 ч.1, 247, 283, 284 Кодексу України про адміністративні правопорушення, суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Провадження по справі про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_1 за ст.172-6 ч.1 Кодексу України про адміністративні правопорушення закрити у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення.

ОСОБА_1 від адміністративної відповідальності - звільнити.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до апеляційного суду Чернівецької області через Садгірський районний суд м. Чернівці протягом десяти днів з дня її отримання.

СуддяЛ. В. Байцар