Справа №461/4807/20
Провадження №3-в/461/29/22
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 серпня 2022 року суддя Галицького районного суду м. Львова Мироненко Л.Д., розглянувши матеріали заяви ОСОБА_1 про перегляд постанови Галицького районного суду м.Львова від 01 грудня 2020 року за виключними обставинами,-

ВСТАНОВИВ:

Постановою Галицького районного суду м. Львова від 01 грудня 2020 року, ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 471 Митного кодексу України та накладено на нього стягнення у виді штрафу у розмірі 1700 (одна тисяча сімсот) гривень 00 копійок, а також конфіскації вилученого згідно з протоколом про порушення митних правил № 1088/20900/20 від 05 червня 2020 року предмету правопорушення, а саме польський злотий на загальну суму 281 990 (двісті вісімдесят одна тисяча дев`ятсот дев`яносто). Крім того, стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави в особі Державної судової адміністрації України 420 (чотириста двадцять) грн 40 коп судового збору.

Постановою Львівського апеляційного суду 17 березня 2021 року апеляційну скаргу з доповненнями до неї, захисника правопорушника ОСОБА_1 адвоката Татомира Ю.І. залишено без задоволення, а постанову Галицького районного суду м. Львова від 01 грудня 2022 року без змін.

15 липня 2022 року до Галицького районного суду м.Львова надійшла заява ОСОБА_1 про перегляд постанови Галицького районного суду м.Львова від 01 грудня 2020 року за виключними обставинами. Так, ОСОБА_1 , зазначив, що згідно з ч. 1 ст. 459 КПК України судові рішення, що набрали законної силі можуть бути переглянуті за нововиявленими або виключними обставинами. Відповідно до п. 1 ч. З ст. 459 КПК України виключними обставинами визнають встановлена Конституційним Судом України неконституційність, конституційність закону іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого судом при вирішенні справи. Підставою для перегляду постанови Галицького районного суду м. Львова 01 грудня 2020 року у справі № 461/4807/20 за виключними обставинами в порядку ст. 459 КПК України, на думку заявника, є набрання чинності Рішенням Другого сенату Конституційного суду України від 21 липня 2021 № 3-р(ІІ)/2021 у справі № 3-261/2019(5915/19) від 21 липня 2021 року, відповідно до п.2 резолютивної частини якого окремі положення абзацу другого ст. 471 Митного кодексу, а саме «а у разі якщо безпосередніми предметами правопорушення є товари, переміщення яких через митний кордон України заборонено або обмежено законодавством України,-також конфіскацію цих товарів», визнані неконституційними. Відтак, відповідно до змісту Рішення Другого сенату Конституційного суду У країн 21.07.2021 № 3-р(П)/2021 у справі № 3-261/2019(5915/19) від 21 липня 2021 ; положення абзацу другого статті 471 Митного кодексу втрачають чинність через шість місяців з дня ухвалення Конституційним Судом цього рішення, тобто з 21 січня 2022 р.

Таким чином, заявник зазначає, шо 21 січня 2022 року, в зв`язку із набранням законної сили рішення Другого сенату Конституційного суду України від 21.07.2021 № 3-р(ІІ)/2021 у справі 261/2019(5915/19) від 21 липня 2021 року, положення абзацу другого статті 471 втратили чинність, що являється підставою в розумінні статті 459 КПК України для перегляду постанови Галицького районного суду м. Львова від 01 грудня 2020 року у справі № 461/4807/20 за виключними обставинами.

Відповідно до ст.19 Конституції України, органи державної влади та їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Повноваження суду при розгляді конкретної справи визначаються відповідним процесуальним законом, зокрема у справах про адміністративні правопорушення визначаються Кодексом України про адміністративні правопорушення, який містить норми як матеріального, так і процесуального права.

Конституційний суд України у рішенні № 23-рп/2010 від 22 грудня 2010 року дійшов висновку, що адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до адміністративної відповідальності ґрунтуються на конституційних принципах та правових презумпціях, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні (п.4.1).

Відповідно до ст.1 КУпАП завданням цього Кодексу є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.

Згідно зі ст.7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Відповідно до положень ст.294 КУпАП постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути переглянута лише в апеляційному порядку. Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Водночас глава 24-1 КУпАП передбачає перегляд постанови по справі про адміністративне правопорушення у разі встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні справи судом.

Іншого порядку перегляду судових рішень у справах про адміністративне правопорушення, в тому числі шляхом їх перегляду за виключними обставинами, чинний КУпАП не передбачає.

При цьому норми КПК України не можуть бути застосовані за аналогією закону, оскільки регулюють провадження виключно щодо кримінальних справ і не поширюють свою дію на розгляд справ про адміністративні правопорушення.

Суд зауважує, що відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 03 квітня 2008 року (N 3236/03) у справі "Пономарьов проти України", жодна із сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язково рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її рішення.

Отже, місцевий загальний суд не наділений повноваженнями щодо перегляду постанови у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях, здійснюючи тлумачення положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, неодноразово наголошував, що з огляду на каральну мету адміністративного стягнення, зокрема штрафу або позбавлення права керування транспортними засобами, провадження у справах про адміністративне правопорушення є кримінальним для цілей застосування Конвенції (рішення ЄСПЛ у справах: «Енгель та інші проти Нідерландів», «Лутц проти Німеччини», «Карелін проти Російської Федерації», «Гурепка проти України», «Надточій проти України» та «Лучанінов проти України»).

Проте, такі висновки ЄСПЛ у наведених справах пов`язані не з необхідністю (потребою) безпосереднього застосування положень кримінального процесуального закону при розгляді справ про адміністративні правопорушення, як помилково вважає захисник, а пов`язані зі змістом Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, в якій вжито термін «кримінальне обвинувачення». Зокрема ч.1 ст.6 Конвенції передбачає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи … незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який … встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. А ст.2 Протоколу № 7 до Конвенції встановлює, що кожен, кого суд визнав винним у вчиненні кримінального правопорушення, має право на перегляд судом вищої інстанції факту визнання його винним або винесеного йому вироку.

У вказаних вище справах заявники були притягнуті до адміністративної відповідальності і скаржилися до ЄСПЛ в тому числі на порушення ч.1 ст.6 Конвенції в частині несправедливості провадження та свавільності судових рішень, а уряди держав заперечували проти розгляду цих заяв, мотивуючи тим, що провадження у справах заявників було адміністративним, а тому положення ст.6 Конвенції до їх заяв не застосовні, бо провадження щодо заявників не стосувалось визначення «кримінального обвинувачення» щодо них.

На спростування таких доводів ЄСПЛ зробив висновки, що провадження у справах про адміністративне правопорушення є кримінальним для цілей застосування Конвенції з метою поширення її гарантій на заявників. Саме такі висновки містяться у рішеннях ЄСПЛ у справах: «Надточій проти України» (п.п.17,22,29); «Лучанінова проти України» (п.п.38,39,40); «Гурепка проти України» (п.п.53,55).

Тобто, у наведених справах відсутні висновки про можливість застосування процедури перегляду постанов у справах про адміністративні правопорушення за привилами кримінального процесуального закону, а зазначається лише про поширення встановлених Конвенцією загальних гарантій щодо осіб під час розгляду справ про адміністративні правопорушення.

У відповідності до ст. 487 МК України, провадження у справах про порушення митних правил здійснюється відповідно до цього Кодексу, а в частині, що не регулюється ним, - відповідно до законодавства України про адміністративні правопорушення.

На даний час КУпАП надає стороні можливість оскаржити в апеляційному порядку постанову у справі про адміністративне правопорушення, що є справедливим і повністю відповідає ст.2 Протоколу № 7 до Конвенції щодо права кожного, кого суд визнав винним у вчиненні кримінального правопорушення, на перегляд судом вищої інстанції факту визнання його винним.

Враховуючи викладене, постанова Галицького районного суду м.Львова від 01 грудня 2020 року не може бути предметом перегляду за виключними обставинами.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 283-285 КУпАП, суд -

ПОСТАНОВИВ:

У відкритті провадження за заявою ОСОБА_1 про перегляд постанови Галицького районного суду м. Львова від 01 грудня 2020 року за виключними обставинами відмовити, а вказану заяву - повернути особі, яка її подала.

На постанову протягом десяти діб з дня її винесення може бути подана апеляція до Львівського апеляційного суду.

Суддя Л.Д. Мироненко