Справа № 372/219/22
П О С Т А Н О В А

Іменем України

16 лютого 2022 року Суддя Обухівського районного суду Київської області Кравченко М.В., розглянувши адміністративний матеріал, що надійшов від УПП у Львівській області про притягнення до адміністративної відповідальності:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, що проживає за адресою: АДРЕСА_1 , спортсмена, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ,

по ч.7 ст.121 Кодексу України про адміністративні правопорушення,

В С Т А Н О В И В:

Згідно протоколу про адміністративне правопорушення серії ОБ № 212953 від 03 січня 2022 року, водій ОСОБА_1 03 січня 2022 року о 09 год. 0 хв. в м.Львів по пр..Чорновола, 45г, керував автомобілем «DODGE CHALLENDGER», державний номерний знак НОМЕР_2 , що не відповідає вимогам стандартів, а саме передній номерний знак був у вигляді наклейки, порушення вчинено повторно протягом року, чим порушив п. 2.9 в) Правил дорожнього руху, за що відповідальність передбачена ч.7 ст.121 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

При складенні протоколу ОСОБА_1 вину не визнав, пояснив, що цього ж дня на його автомобілі зник передній номерний знак, тому було встановлено тимчасову наклейку із достовірною інформацією виключно щоб дістатись до уповноваженого органу та відновити ДНЗ.

На розгляд справи ОСОБА_1 не з`явився.

Під час розгляду справи його захисник просив провадження закрити за відсутність складу правопорушення, посилаючись на відсутність умислу та винуватості з огляду на необхідність доставлення автомобіля до уповноваженого органу з метою відновлення номерного знаку.

Вирішуючи питання по суті слід прийняти до уваги наступне.

Відповідно до вимог ст. 9 Кодексу України про адміністративні правопорушення адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Згідно із вимогами ст. 256 Кодексу України про адміністративні правопорушення, у протоколі про адміністративне правопорушення зазначаються: дата і місце його складення, посада, прізвище, ім`я, по-батькові особи, яка склала протокол; відомості про особу, яка притягається до адміністративної відповідальності (у разі її виявлення); місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення; нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане правопорушення; прізвища, адреси свідків і потерпілих, якщо вони є; пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності; інші відомості, необхідні для вирішення справи.

Згідно ст. 280 Кодексу України про адміністративні правопорушення, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності.

Вважаю, що достатніх і переконливих доказів винності ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення, судді не представлено. Так, з письмових пояснень особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, наданих під час розгляду справи в суді письмових доказів, вбачається, що умислу на вчинення правопорушення у нього не було, а зникнення номерного знаку сталося з незалежних від його волі причин. При цьому для відновлення ДНЗ виникла потреба доставлення автомобіля до уповноваженого органу в м.Львів.

Письмові пояснення ОСОБА_1 під час складення протоколу не суперечать усним доводам його захисника під розгляду справи по суті, та нічим не спростовані, тому його правова позиція є послідовною та об`єктивно підтверджується належними і допустимими доказами.

У матеріалах справи відсутні достатні, переконливі, належні та допустимі докази, які б вказували на суб`єктивну сторону інкримінованого правопорушення.

Особливе правове значення це має в аспекті доведення винуватості за ст. 121 КУпАП, оскільки це правопорушення вчиняється лише із прямим умислом.

Суб`єктивна сторона передбаченого ст. 122-4 КУпАП правопорушення характеризується прямим умислом. Прямим є умисел, якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання (ч. 2 ст. 24 КК України).

Відповідно до ст.9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадянина, встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Адміністративне правопорушення визнається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків, що визначено ст. 10 КУпАП.

Кодекс України про адміністративне правопорушення визначає, що адміністративне правопорушення по своїм суб`єктивним властивостям - діяння чи бездіяльність, вчинені з певною ціллю і з певних мотивів. Ці органічно зв`язані між собою, взаємозалежні форми психічної активності створюють зміст суб`єктивної сторони правопорушення. Вина це є психічне ставлення особи в формі умислу або необережності до своїх дій і їх наслідкам. Вина це обов`язкова умова адміністративної відповідальності.

Умисел це відношення пізнавальної можливості і волі суб`єкта до вчиненого ним діяння. Його обов`язкові елементи, це повне усвідомлення протиправності скоєного діяння в його юридичних і соціально-побутових особливостях, передбачення антигромадських результатів свого діяння (бездіяльності), бажання або усвідомлене допущення настання вказаних наслідків. Відсутність умислу і необережності засвідчують про випадок - такому збігу життєвих обставин, при яких особа не усвідомлювала і не могла усвідомлювати властивостей вчиненого або не передбачала і не могла передбачати наслідків вчиненого діяння. Випадок і вина це категорії взаємовиключні, а тому вчинення діяння або бездіяльності випадково не є умовою адміністративної відповідальності.

Суб`єктивну сторону адміністративного правопорушення характеризував ВССУ в своєму листі від 22.05.2017 року № 223-943/0/4-17 наявністю вини у формі прямого чи непрямого умислу під яким ст.10 КУпАП розуміє вчинення адміністративного правопорушення, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків.

Отже, вирішуючи питання про наявність в діях конкретної особи складу адміністративного правопорушення, крім іншого, необхідно враховувати наявність суб`єктивної сторони даного правопорушення, яка завжди характеризується умисною формою вини, тобто сутність правопорушення полягає в тому, що особа, яка за законом зобов`язана вчинити певні дії, однак прагне уникнути цього і таким чином досягти певної мети.

Проте, матеріали справи про адміністративне правопорушення не містять жодних даних про форму вини особи, що притягується до адміністративної відповідальності, про наявність прямого умислу на вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.7 ст.121 КУпАП, та не містять жодних доказів на підтвердження такого умислу.

Вина особи, яка притягається до відповідальності, має бути доведена належними і достатніми доказами, а не ґрунтуватись на припущеннях, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь (ст. 62 Конституції України).

В силу принципу презумпції невинуватості, діючого в праві, всі сумніви у винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості. Всі факти встановлені судом у сукупності викликають сумніви щодо факту самого правопорушення та законності його фіксації. Рішення суб`єкта владних повноважень повинно бути законним і обґрунтованим і не може базуватись на припущеннях та неперевірених фактах.

Враховуючи усі обставини, викладені вище, вважаю, що в діях особи, що притягується до адміністративної відповідальності відсутня суб`єктивна сторона (вина у формі умислу) адміністративного правопорушення, передбаченого ч.7 ст.121 КУпАП та негативні наслідки таких дій.

Крім того, у матеріалах справи відсутні допустимі докази обставин, які є обов`язковою ознакою об`єктивної сторони правопорушення та є істотними для кваліфікації правопорушення, розмежування різних правопорушень в аспекті повноважень органу, який повинен розглядати справу по суті.

Так, в матеріалах відсутня постанова уповноваженого органу чи особи про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.6 ст.121 КУпАП, наявна довідка не може слугувати допустимим доказом відповідних обставин і не містить достатньої інформації про відповідні обставини, тому вважаю, що факт повторності вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст.121 КУпАП протягом року недоведений.

За нормою ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, який визначає людину, її права та свободи найвищою цінністю в державі, що обумовлює можливість обмеження її прав та свобод лише при неухильному дотриманні законодавства України та лише за наявності вини.

Тобто особа може бути притягнута до адміністративної відповідальності лише у тому разі, якщо її вину у вчиненні правопорушення буде доведено поза розумним сумнівом, на підставі належних та допустимих доказів із дотриманням встановленої законом процедури.

Відповідно до п. 43 рішення Європейського суду з прав людини від 14 лютого 2008 року у справі „Кобець проти України" (з відсиланням на первісне визначення цього принципу у справі „Авшар проти Туреччини" (Avsar v. Turkey), п. 282) доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість особи доведено поза розумним сумнівом.

Вважаю, що у цій справі винуватість особи, що притягується до адміністративної відповідальності не було доведено з дотриманням критерію „поза розумним сумнівом".

Відповідно до ст. 17 Закону України „Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди України при розгляді справ застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.

Відповідно до практики ЄСПЛ, справи про адміністративні правопорушення є кримінальним для цілей застосування Конвенції (див. рішення у справах „Езтюрк проти Німеччини" (Ozturk v. Germany), від 21 лютого 1984 року, пп. 52-54, Series A № 73; „Лауко проти Словаччини" (Lauko v. Slovakia), 2 вересня 1998 року, пп. 56-59, Reports of Judgments and Decisions 1998-VI; та ухвалу щодо прийнятності у справі „Рибка проти України" (Rybka v. Ukraine), заява № 10544/03, від 17 листопада 2009 року). Той факт, що стягнення, застосоване до заявниці судом,- штраф було згодом замінено на зауваження, не може позбавити правопорушення, про яке йдеться, притаманного йому кримінального характеру (рішення у справі „Лучіанінова проти України").

Отже, розглядаючи справу з притягнення до адміністративної відповідальності, слід забезпечити гарантії і принципи законності щодо особи, яка притягається до відповідальності.

Європейський суд з прав людини неодноразово звертав увагу на недосконалість чинного законодавства України і необхідність дотримуватися принципу правової визначеності. Вказане ЄСПЛ зокрема висловлює у рішеннях „Єлоєв проти України" від 06 листопада 2008 року, „Фельдман проти України" від 08 квітня 2010 року, „Харченко проти України" від 10 лютого 2011 року, тощо.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 14 жовтня 2010 року у справі „Щокін проти України" визначено концепцію якості закону, з вимогою, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні. Відсутність в національному законодавстві необхідної чіткості та точності, які передбачали можливість різного тлумачення такого питання, порушує вимогу „якості закону". В разі, коли національне законодавство припустило неоднозначне або множинне тлумачення прав та обов`язків осіб, національні органи зобов`язані застосовувати найбільш сприятливий для осіб підхід. Тобто вирішення колізій у законодавстві завжди тлумачиться на користь особи.

Оскільки Кодекс України про адміністративні правопорушення не містить норм, які б врегульовували питання належності і допустимості доказів, а, як зазначено вище, окремі процесуальні питання у цій справі можуть вирішуватись із застосування аналогії закону, є доцільним застосувати при оцінці допустимості доказів приписи глави 4 Кримінального процесуального кодексу України.

Відповідно до статті 84 КПК України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Згідно ч. 1 ст. 99 КПК України документом є спеціально створений з метою збереження інформації матеріальний об`єкт, який містить зафіксовані за допомогою письмових знаків, звуку, зображення тощо відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

Згідно з ч. 3 ст. 99 КПК України сторона кримінального провадження, потерпілий, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, зобов`язані надати суду оригінал документа. Оригіналом документа є сам документ, а оригіналом електронного документа - його відображення, якому надається таке ж значення, як документу.

Дослідивши всі докази зібрані при справі у їх сукупності вважаю, що пояснення особи, що притягується до адміністративної відповідальності не спростовані належними і допустимими доказами, обставини, які б вказували на його винність у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.7 ст.121 Кодексу України про адміністративні правопорушення, об`єктивно не доведені, не узгоджуються із наявними у справі доказами, тому наявність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення не підтверджена під час розгляду справи.

Достатніх правових і фактичних підстав для притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності з поданих судді матеріалів не вбачається.

Відповідно до п.1 ст. 247 Кодексу України про адміністративні правопорушення провадження у справі не може бути розпочате, а розпочате підлягає закриттю у зв`язку із відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

За таких обставин, за відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення провадження по справі слід закрити.

Враховуючи вище викладене, керуючись ст. 122-4, ст.124, п.1 ст. 247, ст. 283, 284 Кодексу України про адміністративні правопорушення, -

П О С Т А Н О В И В:

Провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за частиною 7 статті 121 Кодексу України про адміністративні правопорушення, закрити у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення.

Постанова судді у справах про адміністративне правопорушення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Постанова може бути оскаржена особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником протягом десяти днів з дня винесення постанови до Київського апеляційного суду через Обухівський районний суд Київської області.

Суддя М.В.Кравченко