ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 33/807/254//22 Головуючий в 1-й інстанції - Савеленко О.А.
Категорія - ч.1 ст. 130 КУпАП Доповідач в 2-й інстанції - Рассуждай В.Я.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2022 року м. Запоріжжя

Суддя Запорізького апеляційного суду Рассуждай В.Я., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Запорізького апеляційного суду справу, за участі захисника - адвоката Моїсеєнка І.В., за апеляційною скаргою особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 на постанову судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 10 лютого 2022 року, якою

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який не працює, проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, і піддано адміністративному стягненню у вигляді штрафу в розмірі 17000,00 гривень з позбавленням права керування транспортними засобами строком на один рік.

В порядку ст.40-1 КУпАП стягнуто з ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 454,00 гривень.

В С Т А Н О В И В:

Згідно постанови суду першої інстанції, 1 грудня 2021 року о 16 годині 32 хвилин за адресою: Запоріжжя, вул. Героїв 55 бригади, буд. 42, водій ОСОБА_1 керував автомобілем НОМЕР_1 з явними ознаками алкогольного сп`яніння - запах алкоголю з порожнини року, порушення мови, порушення координації рухів. Від проходження медичного огляду на стан алкогольного сп`яніння у встановленому порядку за допомогою спеціального технічного засобу «Драгер 6820» та у медичному закладі - відмовився, що зафіксовано на відео. Від керування відсторонений, про повторність попереджений. Вказаними діями водій по рушив вимоги п.2.5 ПДР України. Дії кваліфіковані за ч.1 ст.130 КУпАП.

В апеляційній скарзі апелянт, вважає постанову суду першої інстанції незаконною і такою, що підлягає скасуванню.

Наголошує, що висновки суду першої інстанції, які викладені в постанові, не відповідають дійсності. Протокол про адміністративне правопорушення та інші документи, в тому числі відеофіксація подій свідчать про те, що поліцейські виявили стан алкогольного сп`яніння у пішохода, яким був ОСОБА_1 , а не у водія транспортного засобу.

Вказує, що з відеофіксації не вбачається керування ОСОБА_1 автомобілем.

Зазначає, що матеріали відеофіксації не відповідають номерам, які зазначені в протоколі.

З доказу у вигляді відеозаписів не можливо встановити хронологію події, що відбулася 1 грудня 2021 року, оскільки відеозапис є переривчастим.

Акт огляду водія, який доданий до матеріалів справи, не містить ні назви, ні номеру засобу, а лише зазначено про те, що велась відеофіксація на бодікамеру.

Факт відмови ОСОБА_1 не підтверджується поясненнями свідків.

Вважає, що факт відмови ОСОБА_1 від проходження обстеження на стан перебування під впливом алкоголю не зафіксовано належними відеозаписами, а ні в присутності свідків, що дає підстави стверджувати, що висновок працівників поліції про порушення вимог п.2.5 ПДР України не ґрунтується на належних і допустимих доказів.

Крім того, відсутні були підстави зупинки працівниками поліції транспортного засобу д.н. НОМЕР_1 .

Просить задовольнити клопотання про виклик свідків і витребувати докази в УПП в Запорізькій області.

Постанову суду першої інстанції просить скасувати та прийняти нову, якою закрити провадження по справі за відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

Заслухавши позицію захисника обвинуваченого ОСОБА_1 - адвоката Моїсеєнка І.В., який вважав постанову місцевого суду незаконною і такою, що підлягає скасуванню; перевіривши матеріали справи та аргументи скарги, суд апеляційної інстанції доходить до наступних висновків.

Відповідно до ст. 294 КУпАП України постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником протягом десяти днів з дня винесення постанови. Апеляційна скарга, подана після закінчення цього строку, повертається апеляційним судом особі, яка її подала, якщо вона не заявляє клопотання про поновлення цього строку, а також якщо у поновленні строку відмовлено.

У відповідності до ст. 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Згідно ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

У відповідності до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» від 23 грудня 2005 року судам слід враховувати на неприпустимість спрощеного підходу до судового розгляду справ про адміністративні правопорушення на транспорті та ігнорування прав осіб, яких притягають до відповідальності.

Стаття 9 КУпАП закріплює, що адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Місцевий суд під час розгляду справи про адміністративні правопорушення стосовно ОСОБА_1 дотримався цих вимог закону в повному обсязі.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП є законними та відповідають фактичним обставинам справи.

Вина ОСОБА_1 у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП повністю підтверджується встановленими в судовому засіданні фактичними обставинами вчинення адміністративного правопорушення та зібраними у відповідності з нормами КУпАП по справі доказами.

В основу винуватості ОСОБА_1 місцевим судом було покладено такі докази: протокол про адміністративне правопорушення серії ААБ №329669 (а.с.1), яким ОСОБА_1 звинувачено в тому, що він здійснював керування транспортним засобом з ознаками алкогольного сп`яніння і те, що від проходження огляду на визначення стану алкогольного сп`яніння відмовився; направленням водія на огляд (а.с.2) та актом огляду (а.с.3), якими встановлено, що у ОСОБА_1 виявлені ознаки алкогольного сп`яніння. Від проходження огляду водій відмовився. Фіксація відмови відбувалась на бодікамеру; рапортом працівника поліції (а.с.5), яким показано, що за порушення вимог ПДР України було зупинено водія ОСОБА_1 . Під час розмови виявленні ознаки алкогольного сп`яніння. Від проходження огляду на визначення стану алкогольного сп`яніння водій відмовився; оптичним носієм інформації вигляді СД-диску (а.с.7), на якому записані відеозаписи, якими показано викладені в протоколі обставини.

Розглядаючи справу стосовно ОСОБА_1 , суд першої інстанції, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для здійснення стороні захисту наданих їм прав та свобод у наданні доказі, їх дослідженні та доведеності їх переконливості перед судом, в межах пред`явленого обвинувачення безпосередньо дослідив докази у справі та перевірив усі обставини, які мають істотне значення для правильного вирішення справи та прийшов до висновку про винуватість ОСОБА_1 в порушенні вимог п.2.5 ПДР України, за що передбачена відповідальність за ч.1 ст.130 КУпАП.

Апеляційний суд погоджується з висновками місцевого суду і вважає, що матеріли в справі не містять інформації про обставини, які підлягають перевірці в суді апеляційної інстанції відповідно до вимог ст. 294 КУпАП, оскільки вони підтверджують факт керування водієм транспортного засобу та відмови від проходження огляду на місці зупинки, так і в закладі охорони здоров`я.

Також суд апеляційної інстанції відхиляє клопотання апелянта про витребування доказів і виклик свідків, оскільки такі дії є лише способом затягування справи. Матеріали справи не містять будь-яких суперечностей, які суд під час апеляційного перегляду повинен перевірити.

Суд відхиляє апеляційні доводи сторони захисту, оскільки вони є безпідставними та такими, що були повністю спростовані під час судового засідання в суді першої інстанції, так і під час апеляційного перегляду.

Зокрема, з приводу доводів про не керування ОСОБА_1 транспортним засобом під час події судом встановлено наступне.

Відповідно до п. 27 Пленуму Верховного суду України від 23.12.2005 № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», визначено, що керування транспортним засобом - виконання функцій водія під час руху такого засобу або інструктора-водія під час навчання учнів-водіїв, незалежно від того, керує особа транспортним засобом, який рухається своїм ходом чи за допомогою буксирування.

Крім того, в рішенні №404/4467/16-а від 20.02.19 Верховний Суд зазначив, що «само по собі керування транспортним засобом розуміється, як технічна дія водія з метою приведення транспортного засобу в рух, зворушення з місця і, як наслідок, переміщення транспортного засобу в просторі. Експлуатація транспортного засобу передбачає використання цього транспортного засобу за призначенням, тобто з метою керування.

Враховуючи викладене та матеріали справи, суд в противагу доводам апеляційної скарги апелянта встановив наступне.

Переглянутими в судовому засіданні апеляційного суду відеозаписами під найменуванням «ААБ329669» показано, що автомобіль д.н. НОМЕР_1 різко виїхав на автомобільну дорогу, створивши перешкоди для інших водіїв. Після чого, працівники поліції подали світловий сигнал про зупинку, але водій вказаного автомобіля всупереч вказано рушив далі.

Відеозаписом «ААБ» показано, що працівники поліції через короткий проміжок часу побачили транспортний засіб д.н. НОМЕР_1 , який перед цим створив перешкоди для інших водіїв транспортних засобів. З відеозапису видно, що у автомобіля горять світлові сигнали «стоп», що свідчить про те, що водій здійснював фізичний вплив ногою на педаль гальма автомобіля.

Відеозаписом «» показано, що працівники підійшли до транспортного засобу т в той час на водійському сидінні перебував лише ОСОБА_1 , який мав виражені ознаки алкогольного сп`яніння.

Іншими відеозаписами показано, що водій ОСОБА_1 від пропозиції пройти огляд на визначення стану алкогольного сп`яніння відмовився, що є порушенням вимог п.2.5 ПДР України.

Апеляційний суд погоджується з висновками районного суду, що з відеозаписів вбачаються явно виражені ознаки алкогольного сп`яніння, а тому у працівників поліції були всі підстави вимагати від ОСОБА_1 виконання вимог п.2.5 ПДР України.

Виходячи з вказаних відомостей, апеляційний суд вважає, що під час події ОСОБА_1 був водієм та здійснював рух на вказаному автомобілі. Будь-яких інших осіб біля нього не перебувало, що доводить, що саме ОСОБА_1 здійснював керування автомобілем під час події.

Щодо доводів з приводу недопустимості відеозаписів, апеляційний суд дійшов до таких висновків.

Дійсно відеозапис подій не є безперервним та на відеозаписах відсутні позначення часу і місця зйомки, як того вимагають відомчі підзаконні акти.

Разом з тим, апеляційний суд вважає, що враховуючи обставини справи, вказані недоліки відеозаписів автоматично не можуть вказувати на їх недопустимість в якості доказів, оскільки на них чітко зафіксовано обставини події, відмову водія від проходження огляду як на місці зупинки, так і в закладі охорони здоров`я.

Суд наголошує, що працівники поліції, будучи обізнаними з технічними особливостями роботи технічних засобів з функцією запису відео, розуміючи тривалість оформлення адміністративних матеріалів у ситуації, що склалася, та ризик втрати доказів у виді переривання відеозапису під час проведення огляду водія.

Тобто, наявність в матеріалах справи фрагментів відеозаписів, які узгоджується між собою є достатньою доказовою базою для належної фіксації відмови водія від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного сп`яніння, а тому є допустимими і належними доказами.

Суд вважає, що у даній справі мала місце належна правова процедура та законний алгоритм проведення огляду водія на стан алкогольного сп`яніння, а посилання водія ОСОБА_1 та його захисника на порушення такого порядку є безпідставними.

Крім того, апеляційний суд вказує, що надмірне прагнення до чистоти, переваги форми над змістом справи, оцінки доказів та тлумачення закону шкодить інтересам правопорядку та правосуддя та є настільки ж небезпечним, як правовий нігілізм.

Неодноразово суд апеляційної інстанції в справах про адміністративне правопорушення наголошував, що скасування судового рішення виключно на підставі формальної констатації, зокрема за наявності технічних помилок, не зазначення формальних відомостей в акті чи направленні, неправильного зазначення часу або місця та за відсутності інших підстав для скасування постанови суду жодним чином не сприятиме досягненню мети адміністративного провадження і адміністративної відповідальності за вчинення протиправного діяння. Такий підхід був би проявом надмірного формалізму та істотно порушував основні принципи правовладдя (невідворотності покарання за скоєне порушення, справедливості, рівності тощо).

Щодо недотримання працівниками поліції прав і свобод ОСОБА_1 , слід зазначати наступне.

Згідно довідки (а.с.4), ОСОБА_1 має правовий статус спеціального суб`єкта - водія, що підтверджується посвідченням водія від 22 лютого 1997 року.

Згідно п. 1.3. ПДР України, учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими.

Вказаний нормативний акт встановлює презумпцію знання водієм транспортного засобу його положень та однозначного обов`язку їх виконання.

Згідно п. 2.5. ПДР України, водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

За змістом ст. 68 Конституції України, незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності.

Крім того, з дослідженого відеозапису вбачається, що працівники поліції неодноразово та чітко пояснили ОСОБА_1 , що він має ознаки алкогольного сп`яніння та вимагали відповідно до п.2.5 ПДР України пройти огляд на визначення такого стану.

Поведінка ОСОБА_1 на відеозаписі вказує, що він не вимагав роз`яснення йому певних прав або особливостей процедури, повністю усвідомлював вимогу поліції пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння, здійснював свідомі та вольові дії, розумів ситуацію, у якій опинився, шляхом незрозумілої поведінки та казуїстики тлумачення вимог національного законодавства в суді першої інстанції намагався спотворити адміністративну процедуру та ухилитись від відповідальності.

За таких обставин, суд приходить до висновку про дотримання прав і свобод працівниками поліції під час події.

Інших доводів, які б заслуговували на увагу і підтверджували позицію апелянта щодо незаконності постанови судді місцевого суду та наявності підстав для закриття провадження у справі, в апеляційній скарзі не наведено й під час апеляційного перегляду справи не встановлені, а доводи апеляційної скарги зводяться лише до переоцінки встановлених судом першої інстанції обставин події та не спростовують доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Вирішуючи питання про визначення відносно ОСОБА_1 адміністративного стягнення, слід зазначити, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» від 29.06.2007 року, яке з урахуванням положень статей 8, 9 Конституції України, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є частиною національного законодавства, вказано, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі держави. За результатами розгляду вказаної справи, Суд не встановив порушень прав заявників, передбачених ч. ч. 1, 2 ст. 6 Європейської Конвенції з прав людини.

Апеляційний суд вказує, що діяння за ст.130 КУпАП втратило значення, як дрібного делікту, оскільки роками відповідальність за такі діяння посилюється та є резонансними в національній системі права через настання суспільно небезпечних наслідків.

Вказане обґрунтовується тим, що коли особа перебуває під дією певних речовин, які знижують увагу і швидкість реакції, вона нездатна належно реагувати на особливості дорожньої обставини.

Тобто, життя та здоров`я учасників дорожнього руху залежать від випадку чи трапиться на руху такої особи аварійна ситуація або складна дорожня обстановка, чи ні.

Тому, діяння за ст.130 КУпАП є найбільш тяжким порушенням у сфері безпеки дорожнього руху.

Таким чином, вирішуючи питання про визначення відносно ОСОБА_1 адміністративного стягнення за ч.1 ст. 130 КУпАП, суд апеляційної інстанції, з урахуванням вимог ст. ст. 33 - 35, 38, ч.1 ст.130 КУпАП, урахувавши характер вчиненого правопорушення, особи правопорушника, пом`якшуючих та обтяжуючих відповідальність обставини, вважає, що адміністративне стягнення у виді штрафу з позбавленням права керуванням всіма видами транспортних засобів, є тим стягненням, що відповідно до ст. 23 КУпАП, буде сприяти запобіганню вчинення ним нових правопорушень і розумінням на психологічному рівні, рівня тяжкості скоєного протиправного діяння.

На підставі зазначеного, керуючись ст. 294 КУпАП, суддя, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу особи, яку притягнуто до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Постанову Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 10 лютого 2022 року, якою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення за ч.1 ст.130 КУпАП, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя Запорізького

апеляційного суду В.Я. Рассуждай

Дата документу Справа № 336/10277/21