Справа №443/210/22
Провадження №3-зв/443/1/22
ПОСТАНОВА

іменем України

21 квітня 2022 року місто Жидачів

Суддя Жидачівського районного суду Львівської області Павлів А.І., розглянувши заяву захисника Ратича Тараса Михайловича про відвід судді Жидачівського районного суду Львівської області Равлінка Романа Григоровича у справі про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_1 за частиною 1 статті 130 КУпАП,

встановив:

Справа про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_1 за частиною 1 статті 130 КУпАП надійшла до Жидачівського районного суду Львівської області 09.02.2022.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.02.2022 автоматизованою системою документообігу суду визначено суддю Равлінка Р.Г. для цього судового провадження.

Захисник Ратич Т.М. подав до суду заяву про відвід судді Жидачівського районного суду Львівської області Равлінка Р.Г., в обґрунтування якої покликаючись на те, що суддя під час надання пояснень ОСОБА_1 тиснув на останнього, мотивуючи це тим, що первісно ОСОБА_1 повідомив інші обставини. Тим самим суддя перебрав на себе функцію сторони обвинувачення, що викликає сумніви у об`єктивності та неупередженості судді.

Захисник Ратич Т.М. у судове засідання не з`явився, хоч про дату, час і місце його проведення повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, клопотання про розгляд заяви за його відсутності або про відкладення розгляду справи не подав.

Суддя Равлінко Р.Г. у судове засідання не з`явився, однак подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності.

Неявка учасників судового провадження, належними чином повідомлених про дату, час і місце його проведення, за відсутності клопотань про відкладення розгляду справи або повідомлень поважних причин неможливості прибуття у судове засідання, на переконання суду, не перешкоджає розгляду заяви про відвід судді Равлінка Р.Г., тому суд вважає за можливе розглянути заяву за відсутності учасників судового провадження.

Суд, вивчивши викладені у заяві про відвід судді аргументи, а також матеріали справи про адміністративне правопорушення №443/210/22 стосовно ОСОБА_1 за частиною 1 статті 130 КУпАП, доходить такого висновку.

Кодекс України про адміністративні правопорушення не передбачає процесуальних норм, які регламентують порядок розгляду суддею справ про адміністративні правопорушення і не містить спеціальних норм, що передбачають для учасників судового розгляду можливість заявити відвід судді або самовідвід, відповідно, не передбачають порядку розгляду заяви про відвід (самовідвід). Однак відповідно з ч.1 ст.6 Європейської Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, від 04.11.1950 року, кожна людина має право при визначенні її громадянських прав і обов`язків або будь-якого кримінального обвинувачення проти неї на справедливий і відкритий розгляд впродовж розумного терміну незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до закону.

Таким чином, зазначена міжнародно-правова норма гарантує кожній людині справедливий розгляд її справи незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до закону. 17 липня 1997 року Україна ратифікувала зазначену Конвенцію і Протоколи 1, 2, 4, 7, 11, чим визнала її дію в національній правовій системі, а також обов`язковість рішень Європейського суду з прав людини, які стосуються тлумачення та застосування норм Конвенції.

Відповідно до статті 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Згідно з положеннями статті 9 Конституції України та статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України» (від 29 червня 2004 року №1906-IV), чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства. Якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.

Європейський Суд з прав людини (далі ЄСПЛ) у пункті 55 справи «Гурепка проти України» вказав, що «з огляду на свою усталену прецедентну практику, Суд не має сумніву, що в силу суворості санкції дана справа за суттю є кримінальною, а адміністративне покарання фактично носило кримінальний характер з усіма гарантіями статті 6 Конвенції, та, відповідно, й статті 2 Протоколу № 7 до Конвенції (див. Engel and others v. the Netherlands, judgment of 8 June 1976, Series A no. 22, параграфи 82-83; Ozturk v. Germany, judgment of 21 February 1984, Series A no. 73, параграфи 48-50; Escoubetv. Belgium judgment [GC], no.26780/95, параграф 32, ECHR 1999-VII; Ezeh and Connors v. the United Kingdom [GC], nos.39665/98 and 40086/98, ECHR 2003-X).

Зазначені обставини свідчать про наявність прогалин в праві стосовно процесуального врегулювання розгляду суддею справ про адміністративні правопорушення і, зокрема, врегулювання права на відвід (самовідвід), порядку розгляду заяви про відвід (самовідвід) та визначення підсудності. Проте діючий Кримінальний процесуальний кодекс України передбачає відповідні статті, а тому, при розгляді заяви про відвід (самовідвід), слід застосувати аналогію права.

Відповідно до вимог статті 75 КПК України, слідчий суддя, суддя або присяжний не може брати участь у кримінальному провадженні:

1) якщо він є заявником, потерпілим, цивільним позивачем, цивільним відповідачем, близьким родичем чи членом сім`ї слідчого, прокурора, підозрюваного, обвинуваченого, заявника, потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача;

2) якщо він брав участь у цьому провадженні як свідок, експерт, спеціаліст, представник персоналу органу пробації, перекладач, слідчий, прокурор, захисник або представник;

3) якщо він особисто, його близькі родичі чи члени його сім`ї заінтересовані в результатах провадження;

4) за наявності інших обставин, які викликають сумнів у його неупередженості;

5) у випадку порушення встановленого частиною третьою статті 35 цього Кодексу порядку визначення слідчого судді, судді для розгляду справи.

Відповідно до статті 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (далі Закон №1402-VIII), здійснюючи правосуддя, суди є незалежними від будь-якого незаконного впливу. Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права.

За змістом статті 9 Закону №1402-VIII, суд створює такі умови, за яких кожному учаснику судового процесу гарантується рівність у реалізації наданих процесуальних прав та у виконанні процесуальних обов`язків, визначених процесуальним законом.

Згідно з приписами статті 48 Закону №1402-VIII, суддя у своїй діяльності щодо здійснення правосуддя є незалежним від будь-якого незаконного впливу, тиску або втручання. Суддя здійснює правосуддя на основі Конституції і законів України, керуючись при цьому принципом верховенства права. Втручання у діяльність судді щодо здійснення правосуддя забороняється і має наслідком відповідальність, установлену законом.

У силу положень частини 2 статті 8 КПК України, у кримінальному провадженні застосовується принцип верховенства права з урахуванням практики ЄСПЛ, який у справі «Мельник проти України» (Melnik v. Ukraine), скарга № 72286/01, §22, ECHR 2006, зазначив, що право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним; воно може бути обмеженим, особливо щодо умов прийнятності скарги. Тим не менше, право доступу до суду не може бути обмежено таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження повинні мати законну мету та бути пропорційними між використаними засобами та досягнутими цілями.

У справі «Білуха проти України», рішення від 09.11.2006 р., ЄСПЛ зазначив, що наявність безсторонності відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції повинна визначатися за суб`єктивними та об`єктивними критеріями. Відповідно до суб`єктивного критерію беруться до уваги особисті переконання та поведінка окремого судді, тобто чи виявляв суддя упередженість або безсторонність у даній справі. Відповідно до об`єктивного критерію визначається, серед інших аспектів, чи забезпечував суд, як такий, та його склад відсутність будь-яких сумнівів у його безсторонності. У кожній окремій справі слід вирішувати, чи мають стосунки, що розглядаються, таку природу та ступінь, що свідчать про небезсторонність суду. Стосовно суб`єктивного критерію, особиста безсторонність суду презумується, поки не надано доказів протилежного. Стосовно об`єктивного критерію слід визначити, чи існували переконливі факти, які б могли свідчити про безсторонність судді. Це означає, що при вирішенні того, чи є у цій справі обґрунтовані причини побоюватися, що певний суддя був небезсторонній, позиція заінтересованої особи є важливою, але не вирішальною. Вирішальним же є те, чи можна вважати такі побоювання об`єктивно обґрунтованими.

Отже, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, важливим питанням є довіра, яку суди повинні вселяти у громадськість у демократичному суспільстві. Судді зобов`язані викликати довіру в учасників судового розгляду, а тому будь-який суддя, за наявності до того підстав, повинен заявляти самовідвід.

Відповідно до статті 15 Кодексу суддівської етики, затвердженого ХІ черговим з`їздом суддів України 22 лютого 2013 року, неупереджений розгляд справ є основним обов`язком судді. Суддя має право заявити самовідвід у випадках, передбачених процесуальним законодавством у разі наявності упередженості щодо одного з учасників процесу, а також у випадку, якщо судді з його власних джерел стали відомі докази чи факти, які можуть вплинути на результат розгляду справи.

Як на підставу для задоволення заяви про відвід судді заявник покликається на те, що суддя ОСОБА_2 чинив тиск на особу, яка притягається до адміністративної відповідальності, що викликає сумніви у його об`єктивності та неупередженості.

Надаючи оцінку аргументам заявника, суд зазначає, що наведені ним аргументи не ґрунтуються на вимогах статті 75 КПК України, тобто є сумнівними, а наявність останніх (сумнівів) не узгоджується із критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (рішення «Ірландія проти Сполученого Королівства» від 18.01.1978), що застосовується при оцінці доказів.

Більше того, суд зауважує, що аргументи заявника не підкріплені жодними доказами. Сумніви заявника щодо об`єктивності та неупередженості судді Равлінка Р.Г. ґрунтуються, по своїй суті, виключно на суб`єктивному сприйняті захисником поведінки судді у судовому засіданні.

Враховуючи вищевикладене у своїй сукупності та зважаючи на те, що наведені заявником аргументи не підтверджені фактичними даними, а відтак є голослівними, а також з огляду на відсутність будь-яких доказів, що вказували б на необ`єктивність чи упередженість судді Равлінка Р.Г. при розгляді справи про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_1 за частиною 1 статті 130 КУпАП або породжували обґрунтовані сумніви щодо його неупередженості чи об`єктивності, тому суд вважає, що відсутні підстави для задоволення заяви про відвід судді Равлінка Р.Г.

Керуючись статтею 8, 9 Конституції України, частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, статтями 6, 9, 48 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», статтею 19 Закону України «Про міжнародні договори», статтями 75, 81 Кримінального процесуального кодексу України, статтями 245, 283, 284 Кодексу України про адміністративні правопорушення, суд,

постановив:

Відмовити в задоволенні заяви захисника Ратича Тараса Михайловича про відвід судді Жидачівського районного суду Львівської області Равлінка Романа Григоровича у справі про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_1 за частиною 1 статті 130 КУпАП.

Постанова оскарженню в апеляційному порядку не підлягає.

Суддя А.І. Павлів