Справа № 323/518/22
Провадження № 3/323/400/22
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13.04.2022 р.м. Оріхів

Суддя Оріхівського районного суду Запорізької області Мінаєв М.М., розглянувши матеріали справи про адміністративне правопорушення, які надійшли від Запорізької військової прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону, про притягнення до адміністративної відповідальності

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Львів, солдата, помічника гранатометника 3-го взводу оперативного призначення (на бронетранспортерах) 2-го батальйону оперативного призначення військової частини НОМЕР_1 , який проживає з адресою АДРЕСА_1 ,

за ч. 2 ст. 172-10 Кодексу України про адміністративні правопорушення,
ВСТАНОВИВ:
12.04.2022 року до Оріхівського районного суду Запорізької області в електронному виді надійшли матеріали справи за протоколом про адміністративне правопорушення № 10 від 12.04.2022, складеним прокурором Запорізької військової прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону Палієм В.І. відносно ОСОБА_2 за ознаками військового адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 172-10 КУпАП.

Відповідно до вказаного протоколу та доданих до нього матеріалів, солдат ОСОБА_2 , який з 04.11.2020 проходить строкову військову службу на посаді помічника гранатометника 3-го взводу оперативного призначення (на бронетранспортерах) 2-го батальйону оперативного призначення військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, в умовах особливого періоду, пов`язаного з воєнним станом, запровадженим Указом Президента України від 24.02.2022, умисно, діючи всупереч інтересам служби, в порушення вимог ст. 17, 65, 68 Конституції України, ст. ст. 9, 16, 17, 35, 37 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, знаходячись на бойових позиціях поблизу с. Мала Токмачка Пологівського (до 17.07.2020 - Оріхівського) району Запорізької області, 10.04.2022 відмовився від виконання законного усного бойового наказу свого безпосереднього командира щодо облаштування бойових позицій свого підрозділу.

Вказаними діями солдат ОСОБА_2 вчинив військове адміністративне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 172-10 КУпАП.

ОСОБА_2 участі у розгляді справи не брав, подавши заяву про розгляд справи без його участі, в якій також вину визнав, просив призначити мінімальне стягнення.

Вирішуючи питання про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності, суд виходить з такого.

Відповідно до вимог статей 9, 11, 16, 17, 303, 304 Статуту внутрішньої служби Збройних сил України військовослужбовець зобов`язаний свято та непорушно додержуватись Конституції України та законів України, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, постійно вивчати військову справу, вдосконалювати свою майстерність, постійно підвищувати свої професійні навички, зразково виконувати свої службові обов`язки, чітко та в зазначений строк виконувати накази командира, бути готовим до виконання завдань, пов`язаних із захистом Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, бути хоробрим і дисциплінованим, не допускати негідних вчинків і стримувати від них інших військовослужбовців.

Статут внутрішньої служби Збройних сил України поширюється також й на військовослужбовців Національної гвардії України.

Статтями 16 і 17 вказаного нормативного акту встановлено, що кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями.

На військовослужбовців під час перебування на бойовому чергуванні, у внутрішньому і гарнізонному наряді, а також під час виконання інших завдань покладаються спеціальні обов`язки. Ці обов`язки та порядок їх виконання визначаються законами і статутами Збройних Сил України, а також іншими нормативно-правовими актами, що приймаються на основі законів і статутів Збройних Сил України

Відповідно до ст. 28 Статуту внутрішньої служби Збройних сил України єдиноначальність є одним із принципів будівництва і керівництва Збройними Силами України і полягає в:

наділенні командира (начальника) всією повнотою розпорядчої влади стосовно підлеглих і покладенні на нього персональної відповідальності перед державою за всі сторони життя та діяльності військової частини, підрозділу і кожного військовослужбовця;

наданні командирові (начальникові) права одноособово приймати рішення, віддавати накази;

забезпеченні виконання зазначених рішень (наказів), виходячи із всебічної оцінки обстановки та керуючись вимогами законів і статутів Збройних Сил України.

Відповідно до ст. 36 Статуту внутрішньої служби Збройних сил України командир (начальник) відповідає за відданий наказ, його наслідки та відповідність законодавству, а також за невжиття заходів для його виконання, за зловживання, перевищення влади чи службових повноважень.

За віддання і виконання явно злочинного наказу (розпорядження) винні особи притягаються до відповідальності згідно із законом.

Статтею 37 Статуту внутрішньої служби Збройних сил України передбачено, що військовослужбовець після отримання наказу відповідає: "Слухаюсь" і далі виконує його. Для того, щоб переконатися, чи правильно підлеглий зрозумів відданий наказ, командир (начальник) може зажадати від нього стисло передати зміст наказу. Підлеглий має право звернутися до командира (начальника) з проханням уточнити наказ.

Військовослужбовець зобов`язаний неухильно виконати відданий йому наказ у зазначений термін.

Про виконання або невиконання наказу військовослужбовець зобов`язаний доповісти командирові (начальникові), який віддав наказ, і своєму безпосередньому командирові (начальникові), а також вказати причини невиконання наказу або його несвоєчасного (неповного) виконання. Якщо військовослужбовець розуміє, що він неспроможний виконати наказ своєчасно та у повному обсязі, він про це зобов`язаний доповісти вищезазначеним особам негайно.

Відповідно до ч. 4 ст. 15 КУпАП за вчинення військових адміністративних правопорушень військовослужбовці, а також військовозобов`язані та резервісти під час проходження зборів несуть відповідальність, передбачену главою 13-Б КУпАП, за умови, якщо ці правопорушення не тягнуть за собою кримінальну відповідальність.

Частиною другою статті 172-10 КУпАП передбачено адміністративну відповідальність за відмову від виконання законних вимог командира (начальника), вчинену в умовах особливого періоду.

Відповідно до ст. 252 КУпАП орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Відповідно до ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису тощо.

Факт вчинення ОСОБА_2 інкримінованого йому правопорушення підтверджується протоколом, власними поясненнями правопорушника, поясненнями його командира, доданими до протоколу.

Зокрема, поясненнями ОСОБА_2 підтверджується, що вранці 10.04.2022 він отримав він свого безпосереднього командира наказ укріпити та облаштувати бойову позицію підрозділу після мінометного обстрілу, що стався перед цим, але відмовився виконувати вказаний наказ, пославшись на фізичну виснаженість після безсонної ночі та тривалого ворожого обстрілу.

Свою вину солдат визнає, готовий понести відповідальність, а також просить повернути його на бойові позиції для продовження участі у бойових діях.

Щодо наявності в діянні ОСОБА_3 кваліфікуючої ознаки «в умовах особливого періоду» суд виходить з такого.

Визначення «особливого періоду» наведено у Законі України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII, відповідно до статті 1 якого:

мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано;

особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Відповідно до статті 1 Закону України від 6 грудня 1991 року № 1932-ХІІ «Про оборону України» особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Статтею 64 Конституції України передбачена можливість введення в Україні воєнного або надзвичайного стану. При цьому можуть встановлюватися певні обмеження прав і свобод людини із зазначенням строку дії цих обмежень.

Згідно зі ст.1 Закону України "Про правовий режим воєнного стану", воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності.

24.02.2022 року відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану", Указом Президента України №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» постановлено ввести в Україні воєнний стан строком на 30 діб.

Указом Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 14.03.2022 № 133/2022, затвердженим Законом України від 15.03.2022 № 2119-ІХ, постановлено продовжити строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб.

Особливий період закінчується з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу.

Таким чином, станом на 10.04.2022 в Україні існував особливий період.

Вирішуючи питання про міру відповідальності правопорушника суд бере до уваги, що він вину у вчиненні інкримінованого правопорушення визнав, до відповідальності раніше не притягався, а також те, що його посилання на фізичну виснаженість в момент відмови від виконання наказу матеріалами справи не спростовується.

Суд виходить з того, що така обставина, з огляду на бойову обстановку, не може бути підставою для звільнення від відповідальності, але має вважатись такою, що пом`якшує відповідальність.

Відтак, суд вважає за можливе обмежитись мінімальним стягненням, передбаченим ч. 2 ст. 172-10 КУпАП.

Враховуючи вищенаведене, керуючись ст. 283-285 Кодексу України про адміністративні правопорушення, ст. 4 Закону України «Про судовий збір», суд

ПОСТАНОВИВ:
ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винуватим у вчиненні військового адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 172-10 КУпАП.

Накласти на ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі ста сорока п`яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 2465,00 грн. (дві тисячі чотириста шістдесят п`ять грн. 00 коп.) (отримувач коштів: УК у Печер.р-ні/Печерс.р-н/21081100; код отримувача (код за ЄДРПОУ): 38004897; банк отримувача: Казначейство України (ЕАП); рахунок отримувача: UА0026007; код класифікації доходів бюджету: 21081100).

У разі несплати правопорушником штрафу у строк п`ятнадцять днів з дня вручення йому постанови про накладення штрафу, а в разі оскарження або опротестування такої постанови не пізніш як через п`ятнадцять днів з дня повідомлення про залишення скарги або протесту без задоволення, постанову про накладення штрафу надіслати для примусового виконання до відділу державної виконавчої служби за місцем проживання порушника, роботи або за місцезнаходженням його майна в порядку, встановленому законом та у порядку примусового виконання постанови про стягнення штрафу за вчинення адміністративного правопорушення з правопорушника стягнути подвійний розмір штрафу, а саме 4930,00 грн.
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , судовий збір у розмірі 496,20 (чотириста дев`яносто шість) грн. 20 коп. (номер рахунку: UA0026001; отримувач коштів: ГУК у м.Києві/м.Київ/22030106; код отримувача (код за ЄДРПОУ): 37993783; банк отримувача: Казначейство України (ЕАП); код класифікації доходів бюджету: 22030106).

Постанова може бути оскаржена до Запорізького апеляційного суду через Оріхівський районний суд Запорізької області протягом десяти днів з дня винесення постанови.

Строк пред`явлення постанови до виконання 3 місяці з часу набрання нею законної сили.

Суддя Оріхівського районного суду
Запорізької області М.М. Мінаєв