ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 596/155/22Головуючий у 1-й інстанції Лисюк І.О.
Провадження № 33/817/182/22 Доповідач - Галіян Л.Є.
Категорія - ч.1 ст.183-1 КУпАП
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 квітня 2022 р. Суддя Тернопільського апеляційного суду Галіян Л.Є.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою особи, що притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 на постанову Гусятинського районного суду Тернопільської області від 04 березня 2022 року,-

В С Т А Н О В И Л А :

Цією постановою

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, жителя АДРЕСА_1

визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.183-1 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді суспільно корисних робіт на строк 120 (ста двадцяти) годин.

Стягнуто з ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 496,20 грн. в дохід держави.

Згідно даної постанови, ОСОБА_1 не сплачує аліментів на утримання дітей: сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , визначені в єдиній твердій грошовій сумі у розмірі 500 (п`ятсот) грн. щомісячно, починаючи з 18.03.2011 року та до досягнення дітьми повноліття, які зобов`язаний сплачувати відповідно до виконавчого листа виданого 31.10.2012 року Гусятинський районним судом Тернопільської області у справі №2-254/11, що призвело до виникнення заборгованості, зі сплати аліментів, яка станом на 01.01.2022 року становить 134 416,54 грн., що перевищує суму сукупного розміру заборгованості аліментних платежів за шість місяців. Боржник ухиляється від виконання зобов`язань покладених на нього рішенням, що відповідно до ЗУ "Про виконавче провадження" підлягає примусовому виконанню.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить оскаржувану постанову скасувати та постановити нову, якою закрити провадження у справі у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.

Вказані вимоги мотивує тим, що у нього не було можливості сплачувати аліменти протягом 2015-2017 років, у зв`язку із участю в бойових діях, а після їх завершення у нього були проблеми із здоров`ям, тому усі кошти він витрачав на лікування.

Крім того він є інвалідом ІІ групи, тому йому протипоказана фізична праця і виконати стягнення у вигляді суспільно корисних робіт він не зможе.

Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, прихожу до наступних висновків.

У відповідності до ст.245 КУпАП, завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Висновок суду першої інстанції про наявність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.183-1 КУпАП відповідає фактичним обставинам справи, підтверджується доказами, які належно оцінені судом першої інстанції і детально викладені у постанові.

Обґрунтовуючи такий свій висновок про наявність в діях ОСОБА_1 складу інкримінованого йому адмінправопорушення, суд вірно поклав в основу оскаржуваної постанови наявні в матеріалах справи докази, зокрема дані протоколу про адміністративне правопорушення №115 від 27.01.2022 року; копії виконавчого листа виданого 31.10.2012 року Гусятинський районним судом Тернопільської області у справі №2-254/11, копії постанови про відкриття виконавчого провадження ВП №35113028 від 07.11.2012 року, розрахунком заборгованості, зі сплати аліментів за період з 18.03.2011 по 31.12.2021 року, яким суд дав оцінку та вірно, на підставі повного та всебічного з`ясування обставин, зробив висновок про доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні ним адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.183-1 КУпАП.

Крім того, факт несплати визначеного розміру аліментів на утримання двох дітей та наявність вказаного розміру заборгованості не заперечує й апелянт ОСОБА_1 , мотивуючи це наявністю у нього та це поважних причин та незадовільним станом здоров`я.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.183-1 КУпАП.

Разом з тим у своїй апеляційній скарзі апелянт вказує на те, що на нього необґрунтовано накладено стягнення у виді суспільно корисних робіт, коли за станом здоров`я він не може їх виконувати.

Відповідно до ч.1 ст. 33 КУпАП стягнення за адміністративне правопорушення накладається у межах, установлених цим Кодексом та іншими законами України.

Так, санкцією ч.1 ст.183-1 КУпАП встановлено накладення безальтернативного стягнення у виді суспільно корисних робіт на строк від ста двадцяти до двохсот сорока годин і не передбачено можливості застосування іншого виду стягнення.

При цьому ч.3 ст.31-1 КУпАП передбачено, що суспільно корисні роботи не призначаються особам з інвалідністю першої або другої групи, вагітним жінкам, жінкам, старше 55 років та чоловікам, старше 60 років.

З долученої до матеріалів справи довідки до акта огляду медико - соціальною експертною комісією серії 12ААВ №433855 від 28.09.2021 року (дата чергового переогляду 24.09.2022 року) ОСОБА_1 встановлено другу групу інвалідності загального захворювання.

Отже, враховуючи наявність у ОСОБА_1 другої групи інвалідності йому не може бути призначено стягнення у виді суспільно корисних робіт за вчинене ним правопорушення, передбачене ч.1 ст.183-1 КУпАП.

З огляду на викладене, необхідно зауважити, що чинний КУпАП який є законом, що поєднує норми матеріального та процесуального права, охоплює всі сфери суспільно-економічного життя, в той же час містить в собі ряд колізійних норм.

Європейський суд з прав людини, надаючи автономного значення поняттям, які застосовуються в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), часто розцінює справи про адміністративні правопорушення саме як "кримінальні" у розумінні норм Конвенції.

Так, ЄСПЛ у своєму рішенні у справі "Надточій проти України" від 15.05.2008 р. зазначив, що український уряд визнав кримінально-правовий характер Кодексу України про адміністративні правопорушення.

На національному рівні КСУ в своєму рішенні від 29.06.2010 у справі N 17-рп/2010 за конституційним поданням Уповноваженого ВРУ з прав людини зазначив, що "одним із елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлених такими обмеженнями" (абз. 3 п. п. 3.1 п. 3), а у рішенні від 22.09.2005 N 5 рп/2005 той же Суд вказав, що "із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі" (абз. 2 п. п. 5.4 п. 5).

Крім того, КСУ у п. 3.4 і 3.6 свого рішення від 11.10.2011 (справа N 10-рп/2011), аналізуючи положення міжнародних актів, наголосив, що "не вбачається різниці між кримінальними та адміністративними протиправними діяннями, оскільки вони охоплюються загальним поняттям "правопорушення", а відмінність адміністративного правопорушення від злочину полягає, насамперед, у тому, що воно є менш суспільно небезпечним". У цьому рішенні Суд поширив певні гарантії кримінального процесу і на процес притягнення особи до адміністративної відповідальності.

Таким чином, суд приходить до переконання, що зазначена справа про адміністративне правопорушення щодо накладення на ОСОБА_1 стягнення у виді суспільно-корисних робіт, може бути прирівняна до справ із обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення. Відтак, на цю категорію справ можливо застосувати аналогію закону, тобто застосувати у межах своєї компетенції до КУпАП іншої норми закону, зокрема КК, яка регламентує подібні відносини, заповнивши тим самим прогалину у законодавстві України про адміністративні правопорушення, що є невід`ємним правом (правом на справедливий суд, гарантованого ст. 6 Конвенції), а для суддів усіх інстанцій важливим елементом законного і справедливого правосуддя, оскільки мова не йде про норми, які встановлюють виключення або спеціальне правове регулювання.

Такою нормою у КК є ст. 74, яка міститься у розділі XII "Звільнення від покарання та його відбування" і регламентує порядок та підстави звільнення особи від відбування покарання.

Згідно роз`яснень, даних у п.8 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24 жовтня 2003 року з відповідними змінами та доповненнями, суд не вправі перейти до більш м`якого виду покарання у випадках, коли не можуть бути застосовані покарання, визначені санкцією закону.

В таких випадках суд, за наявності до того підстав повинен закрити справу і звільнити особу від кримінальної відповідальності або постановити обвинувальний вирок і звільнити засудженого від покарання.

Отже, в даному випадку, визнавши ОСОБА_1 винуватим у вчиненні ним адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.183-1 КУпАП, суду належало призначити йому за дане правопорушення стягнення та звільнити останнього від відбування призначеного судом стягнення на підставі ч. 3 ст. 31-1 КУпАП, ст. 74 КК України.

На підставі наведеного, керуючись ст. 294 КУпАП, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу особи, що притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Постанову Гусятинського районного суду Тернопільської області від 04 березня 2022 року щодо ОСОБА_1 за ч.1 ст.183-1 КУпАП- змінити в частині накладення стягнення.

Звільнити ОСОБА_1 від відбування призначеного судом стягнення у виді суспільно корисних робіт строком на 120 ( сто двадцять) годин, на підставі ч. 3 ст. 31-1 КУпАП, ст. 74 КК України.

В решті постанову суду залишити без зін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя