Справа № 163/1070/15-п
Провадження № 3-в/163/4/22
ЛЮБОМЛЬСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 березня 2022 року місто Любомль

Суддя Любомльського районного суду Волинської області Шеремета С.А., розглянувши заяву адвоката Хрипти Ігоря Михайловича в інтересах ОСОБА_1 про перегляд постанови суду у справі про порушення митних правил за виключними обставинами,

в с т а н о в и в :

У заяві захисник ОСОБА_1 адвокат Хрипта І.М. просить переглянути за виключними обставинами, у зв`язку із набранням законної сили рішенням Другого сенату Конституційного Суду України від 21 липня 2021 року № 3-р(ІІ)/2021 у справі 3-261/2019(5915)19, та скасувати постанову Любомльського районного суду від 07 травня 2015 року у справі № 163/1070/15-п, якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ст.471 МК України та застосовано стягнення у вигляді 17 000,00 гривень штрафу з конфіскацією в дохід держави вилученої іноземної валюти в кількості 1737 (одна тисяча сімсот тридцять сім) польських злотих та 5500 (п`ять тисяч п`ятсот) доларів США, що по курсу Національного Банку України (на день переміщення) становить 140315 (сто сорок тисяч триста п`ятнадцять) гривень 93 копійки.

Заяву обґрунтував тим, що при застосуванні додаткового стягнення у вигляді конфіскації валюти суд не врахував вимог ст.1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини та практики Європейського суду з прав людини (рішення у справі Ізмайлов проти Російської Федерації), а також не оцінив впливу застосування такого стягнення на фінансовий і майновий стан ОСОБА_1 . За змістом ст.1 Протоколу №1 до Конвенції кожна фізична та юридична особа має право на повагу до своєї власності; ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами права; конфіскація майна є втручанням в право особи на повагу власності. Всупереч цьому суд у постанові від 07 травня 2015 року взагалі не досліджував питання про те, чи буде досягнута справедлива рівновага між вимогами загального інтересу і захисту фундаментальних прав особи при застосуванні конфіскації грошових коштів. Застосоване до ОСОБА_1 додаткове стягнення у вигляді конфіскації валюти в 115 раз перевищує діючий на той час в Україні розмір мінімальної заробітної плати, що вочевидь є надмірною відповідальністю за вчинене ним з неуважності правопорушення і в жодній мірі не може відповідати загальним інтересам. Жодна інформація про отримання цих коштів незаконним шляхом або їх призначення для використання у незаконній діяльності в матеріалах справи відсутня. Крім цього, конфіскація валюти не була направлена на відшкодування матеріальної шкоди, оскільки держава не зазнала жодних втрат внаслідок недекларування ОСОБА_1 коштів, тому застосування такого стягнення є непропорційним переслідуваній меті і не відповідає принципу домірності.

Така наведена правова позиція цілком відображена у рішенні Конституційного Суду України від 21 липня 2021 року № 3-р(ІІ)/2021, яким визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), окремі положення абзацу другого статті 471 Митного кодексу України, а саме „а у разі якщо безпосередніми предметами правопорушення є товари, переміщення яких через митний кордон України заборонено або обмежено законодавством України, - також конфіскацію цих товарів. Ці положення втратили чинність через шість місяців з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення, тобто з 21 січня 2022 року.

У пункті 3.1 указаного рішення Конституційного Суду України зазначено, що митні правопорушення, які розглядаються, мають ознаки, притаманні „кримінальному звинуваченню в розумінні статті 6 Конвенції, а в пункту 3.2 констатовано, що призначення додаткового обов`язкового стягнення у вигляді конфіскації певних товарів має здійснюватися з урахуванням принципів і гарантій, притаманних кримінальному провадженню.

На підставі наведеного, а також ч.1 ст.1, п.п.3, 7 ч.1 ст.8 МК України, ст.7 КУпАП, та з урахуванням рішення ЄСПЛ у справі «Швидка проти України» просив застосувати аналогію права і переглянути постанову суду від 23 липня 2015 року у справі № 163/1065/15-п за виключними обставинами в порядку п.1 ч.3 ст.459 КПК України, згідно якого виключною обставиною визнається встановлена Конституційним Судом України неконституційність, конституційність закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого судом при вирішенні справи.

Вивченням поданої заяви на предмет її відповідності вимогам Митного кодексу України та Кодексу України про адміністративні правопорушення встановлено підстави для її повернення з огляду на таке.

Постановою судді Любомльського районного суду від 07 травня 2015 року ОСОБА_2 визнаний винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст.471 МК України, з накладенням на нього стягнення у вигляді штрафу в розмірі 1 700,00 гривень та конфіскацією в дохід держави вилученої іноземної валюти в кількості 1737 (одна тисяча сімсот тридцять сім) польських злотих та 5500 (п`ять тисяч п`ятсот) доларів США, що по курсу Національного Банку України (на день переміщення) становить 140315 (сто сорок тисяч триста п`ятнадцять) гривень 93 копійки.

За змістом постанови ОСОБА_2 притягнуто до відповідальності за те, що він 28.03.2015 слідуючи з України в Республіку Польща через митний пост Ягодин Волинської митниці ДФС, в якості водія автомобіля марки Фольксваген Крафтер р.н. НОМЕР_1 , обрав відповідно до п.5 ст.366 Митного кодексу України форму декларування зелений коридор, як спрощену форму митного контролю, і в якого при митному контролі встановлено наявність іноземної валюти, а саме: 40763 польських злотих (в еквіваленті 10000 євро), що не перевищує дозволену до вивезення норму готівки визначену постановою Правління НБУ № 148 від 27.05.2008, а також 1737 польських злотих та 5500 доларів США, що перевищує еквівалент 10000 тисяч євро. Таким чином, громадянин України ОСОБА_1 з порушенням проходження спрощеної форми митного контролю зеленого коридору, намагався шляхом недекларування, тобто не заявленням за встановленою формою точних та достовірних відомостей, перемістити через митний кордон України іноземну валюту, а саме 1737 польських злотих та 5500 доларів США, що по курсу Національного Банку України (на день переміщення) становить 140315,93 грн., котра перевищувала дозволену до вивезення норму готівки визначену постановою Правління НБУ № 148 від 27.05.2008, а також підлягає обов`язковому декларуванню у разі переміщення через митний кордон України.

Дана постанова набрала законної сили 19.05.2015 року та була скерована для примусового виконання.

Постанова Любомльського районного суду від 07 травня 2015 року виконана в повному обсязі, у тому числі в частині конфіскації в дохід держави іноземної валюти в кількості 1737 (одна тисяча сімсот тридцять сім) польських злотих та 5500 (п`ять тисяч п`ятсот) доларів США, що підтверджується постановами головного державного виконавця Другого відділу ДВС Луцького міського управління юстиції від 28.07.2015.

Фактичною підставою для перегляду постанови від 07 травня 2015 року за виключними обставинами, на яку у заяві покликається захисник Савчука Б.О., є рішення Конституційного Суду України від 21 липня 2021 року № 3-р(ІІ)/2021 у справі 3-261/2019(5915)19 за конституційною скаргою ОСОБА_3 щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень абзацу другого статті 471 Митного кодексу України.

Частиною 2 статті 486 МК України визначено, що провадження у справі про порушення митних правил включає в себе виконання процесуальних дій, зазначених у статті 508 цього Кодексу, розгляд справи, винесення постанови та її перегляд у зв`язку з оскарженням.

Згідно із ст.487 МК України провадження у справах про порушення митних правил здійснюється відповідно до цього Кодексу, а в частині, що не регулюється ним, - відповідно до законодавства України про адміністративні правопорушення.

Відповідно до ч.5 ст.529 МК України постанова суду (судді) у справі про порушення митних правил може бути оскаржена особою, стосовно якої вона винесена, представником такої особи або митним органом, який здійснював провадження у цій справі. Порядок оскарження постанови суду (судді) у справі про порушення митних правил визначається Кодексом України про адміністративні правопорушення та іншими законами України.

Норми КУпАП визначають порядок оскарження постанови по справі про адміністративне правопорушення (глава 24 ст.ст.287-296) та порядок перегляду постанови по справі про адміністративне правопорушення у разі встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні справи судом (глава 241 ст.ст.2971-29710).

Згідно із ч.2 ст.287 КУпАП постанова суду про накладення адміністративного стягнення може бути оскаржена в порядку, визначеному цим Кодексом.

За приписами ч.ч.1, 2, 10 ст.294 КУпАП постанова судді у справах про адміністративне правопорушення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. Постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена протягом десяти днів з дня винесення постанови особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником, а також прокурором у випадках, передбачених частиною п`ятою статті 7 та частиною першою статті 287 цього Кодексу. Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Статтею 2971 КУпАП передбачено, що заява про перегляд постанови по справі про адміністративне правопорушення може бути подана особою, на користь якої постановлено рішення міжнародної судової установи, юрисдикція якої визнана Україною. Постанова по справі про адміністративне правопорушення може бути переглянута з підстави встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні судом справи про адміністративне правопорушення.

Відповідно до ч.1 ст.2974 КУпАП заява про перегляд постанови по справі про адміністративне правопорушення подається до Верховного Суду.

Отже, інститут оскарження постанов у справах про порушення митних правил унормований главою 24 КУпАП і за своїм змістом є гарантією захисту прав учасників провадження.

Як встановлено у справі правом на апеляційне оскарження постанови суду від 07 травня 2015 року ОСОБА_1 не скористався.

Інститут перегляду постанов у справах про порушення митних правил є можливим і допускається лише в одному випадку, який визначений главою 241 КУпАП.

Відтак, перегляд постанов у справах про порушення митних правил за виключними обставинами нормами чинного законодавства України не передбачений.

Частиною 1 ст.8 КУпАП визначено, що особа, яка вчинила адміністративне правопорушення, підлягає відповідальності на підставі закону, що діє під час і за місцем вчинення правопорушення.

Відповідно до ч.2 ст.8 КУпАП закони, які пом`якшують або скасовують відповідальність за адміністративні правопорушення, мають зворотну силу, тобто поширюються і на правопорушення, вчинені до видання цих законів.

На підставі наведених законодавчих норм слід дійти висновку, що застосування рішення Конституційного Суду України від 21 липня 2021 року № 3-р(ІІ)/2021 можливе лише до справ про порушення митних правил, які перебувають на розгляді суду по суті складеного протоколу, починаючи з 21 січня 2022 року, незалежно від дати вчинення правопорушення.

Водночас застосування вказаного рішення Конституційного Суду України до розглянутих справ, у яких постанови суду вступили у законну сили, виключається.

Правові підстави для застосування аналогії права і перегляду постанови суду за нормами КПК України також відсутні, а наведені в заяві доводи з цього питання є безпідставними з огляду на таке.

У п.3.2 рішення Конституційного Суду України від 21 липня 2021 року № 3-р(ІІ)/2021 дійсно зазначено, що проаналізувавши оспорювані приписи статті 471 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що ці приписи мають кримінально-правовий характер як за своєю каральною та стримувальною метою, так і за суворістю визначеного ними додаткового обов`язкового адміністративного стягнення у вигляді конфіскації певних товарів, тому призначення такого стягнення має здійснюватися з урахуванням принципів і гарантій, притаманних кримінальному провадженню.

Тобто, в розумінні п.3.2 (з його подальшим повним змістом) принципи і гарантії, що притаманні кримінальному провадженню, ураховуються виключно і лише при накладенні стягнення за вчинення порушення митних правил, однак аж ніяк не можуть застосовуватися до самої процесуальної процедури розгляду справи про порушення митних правил, у тому числі можливості перегляду постанови суду за виключними обставинами в порядку глави 34 КПК України.

Застосування рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Швидка проти України», на яке як на підставу застосування аналогії права посилається заявник, у цій справі є неприйнятним, оскільки зазначене рішення ЄСПЛ має зовсім відмінні правові підстави і обставини.

Зокрема, у справі «Швидка проти України» заявниця була піддана адміністративному стягненню у вигляді адміністративного арешту строком на десять діб за вчинення правопорушення, передбаченого ст.173 КУпАП. У відповідності до вимог ст.294 КУпАП таке стягнення на той час підлягало негайному виконанню. Апеляційну скаргу на постанову місцевого суду заявниця подала у день її винесення, однак, незважаючи на дотримання апеляційним судом встановленого законодавством порядку розгляду скарги, було допущено порушення її права на оскарження, оскільки такий розгляд мав місце лише після того, як вона відбула покарання у повному обсязі. У зв`язку із цим ЄСПЛ визнав наявним порушення статті 2 Протоколу № 7, яке полягає у тому, що заявниця не могла ефективно використати своє право на апеляційне оскарження у провадженні, що вважається кримінальним у розумінні Конвенції.

Слід зазначити, що у своїй практиці Європейський Суд неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у 6 § 1 Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду (див. рішення у справі "Акдівар проти Туреччини" від 16 вересня 1996 року, § 59; рішення у справі "Меріт проти України" від 30 березня 2004 року, п. 58; рішення у справі «Мельник проти України» від 28 березня 2006 року, п.67).

Таким чином, підсумовуючи вище наведене, встановлено підстави для висновку про те, що провадження у справах про порушення митних правил не передбачає процедури перегляду постанов місцевого суду за виключними обставинами, у тому числі шляхом застосування за аналогією процесуальних норм КПК України, через що подана адвокатом Хриптою І.М. в інтересах ОСОБА_1 заява підлягає поверненню.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 31 березня 2015 року № 2-рп/2015 у справі № 1-7/2015 положення частини другої статті 294 Кодексу України про адміністративні правопорушення щодо оскарження в апеляційному порядку постанови судді у справі про адміністративне правопорушення в аспекті конституційного звернення необхідно розуміти так, що в апеляційному порядку може бути оскаржена лише та постанова судді у справі про адміністративне правопорушення, ухвалення якої передбачене частиною першою статті 284 цього кодексу, а саме: про накладення адміністративного стягнення, про застосування заходів впливу, встановлених у статті 24-1 цього кодексу, про закриття справи.

Ураховуючи таке тлумачення положень ч.2 ст.294 КУпАП, ця постанова апеляційному оскарженню не підлягає.

Керуючись ст.ст.486, 529 МК України, ст.294 КУпАП,

п о с т а н о в и в :

Заяву адвоката Хрипти Ігоря Михайловича в інтересах ОСОБА_1 про перегляд постанови Любомльського районного суду Волинської області від 07 травня 2015 року у справі № 163/1070/15-п про порушення митних правил за виключними обставинами повернути особі, яка її подала.

Постанова оскарженню не підлягає.

Суддя Любомльського районного суду

Волинської області

С.А.Шеремета