Справа № 161/3904/22
Провадження № 3/161/1678/22
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м.Луцьк 05 квітня 2022 року

Суддя Луцького міськрайонного суду Волинської області Філюк Т.М., розглянувши матеріали справи про адміністративне правопорушення, які надійшли, відносно

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, проживаючого за адресою АДРЕСА_1 , який проходить військову службу на посаді стрільця військової частини НОМЕР_1 ,

- за ч.2 ст.172-10 КУпАП, -

В С Т А Н О В И В:
Згідно протоколу про військове адміністративне правопорушення серії ЛВР №23 від 27 березня 2022 року, ОСОБА_1 26 березня 2022 року о 17 год. 00 хв., перебуваючи у відрядженні у військовій частині НОМЕР_2 (м.Луцьк) відмовився від виконання законних вимог командира (начальника) щодо здачі відповідальній особі отриманої стрілецької зброї в умовах особливого періоду. Дії останнього кваліфіковані за ч.2 ст.172-10 КУпАП.

В судовому засіданні ОСОБА_1 свою вину в інкримінованому йому адміністративному правопорушенні не визнав та показав, що наказ про необхідність здачі зброї довела йому невідома особа, яку він раніше не бачив, яка належним чином не представилася. В подальшому виявилося, що це був начальник служби РАО ОСОБА_2 , який відмовлявся спочатку видавати на руки документи про здачу зброї. Саме тому він не виконав наказ, який надійшов від цієї особи, але в подальшому, коли на місце події прибули вище командування (перший заступник командира частини начальник штабу) він виконав наказ та здав зброю.

Захисник особи, яка притягується до адміністративної відповідальності адвокат Лавренчук О.В. підтримуючи позицію свого підзахисного, подав суду письмові заперечення. Сторона захисту вважає, що в діях ОСОБА_1 відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.172-10 КУпАП, а тому просить суд закрити провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП.

Основні тези захисника зводяться до наступного:

1) вважає, що ОСОБА_1 не доводилися вимоги відповідних статутів, а досвіду військової служби той не має;

2) вважає, що зброя ОСОБА_1 мала здаватися лише на складі РАО;

3) вважає, що службовими особами військової частини НОМЕР_1 було порушено порядок оформлення відрядження ОСОБА_1 , зокрема не зроблені відповідні записи про його зброю.

Заслухавши пояснення захисника особи, яка притягується до адміністративної відповідальності та дослідивши матеріали справи, суддя дійшов висновку, що в діях ОСОБА_1 наявний склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.172-10 КУпАП, з наступних підстав.

Вина ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 172-10 КУпАП підтверджується дослідженими безпосередньо у судовому засіданні:

1) протоколом про адміністративне правопорушення;

2) письмовими поясненнями першого заступника командира начальника штабу військової частини НОМЕР_2 підполковника ОСОБА_3 від 27 березня 2022 року;

3) письмовими поясненнями начальника служби ракетно-артилерійського озброєння військової частини НОМЕР_2 головного сержанта ОСОБА_2 від 27 березня 2022 року;

4) копією посвідчення про відрядження від 25 березня 2022 року, відповідно до якого ОСОБА_1 з 25 березня 2022 року по 25 квітня 2022 року відряджений з військової частини НОМЕР_1 до військової частини НОМЕР_2 ;

5) витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) №66 від 26 березня 2022 року про відрядження ОСОБА_1 ;

6) тимчасовим посвідченням військовозобов`язаного ОСОБА_1 , в якому міститься запис про вступ ОСОБА_1 на військову службу 26 лютого 2022 року та складення ним присяги 01 березня 2022 року.

Відповідно до п. 31 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України (далі Статут) начальники, яким військовослужбовці підпорядковані за службою, у тому числі і тимчасово, є прямими начальниками для цих військовослужбовців. Найближчий до підлеглого прямий начальник є безпосереднім начальником.

Частиною 2 ст. 224 цього ж Статуту визначено, що прибувши до місця призначення, командир підрозділу (начальник команди) доповідає особі, в розпорядження якої прибув підрозділ (команда), а після повернення - начальникові штабу чи командирові військової частини.

Наведеними нормами Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України спростовуються аргументи сторони захисту про те, що командир військової частини НОМЕР_2 не є прямим чи безпосереднім начальником військовослужбовця ОСОБА_1 , який проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 .

Оскільки ОСОБА_1 у встановленому порядку, до особливого розпорядження, був направлений у розпорядження командира військової частини НОМЕР_2 , то з моменту прибуття ОСОБА_1 , командир військової частини НОМЕР_2 є його тимчасовим прямим начальником, законні вимоги якого той зобов`язаний виконувати, в тому числі про здачу відповідальній особі на тимчасове зберігання стрілецької зброї. Перший заступник командира військової частини начальник штабу також є прямим начальником для ОСОБА_1 під час відрядження.

Позицію ОСОБА_1 та його захисника про те, що у військовій частині не створені належні умови для зберігання зброї, суддя відхиляє, оскільки він не є особою, яка відповідальна за це питання, не має права обговорювати накази командира, який організовує службу, оскільки це не входить в коло його службових обов`язків, як військовослужбовця, який перебуває на посаді «стрілець».

Доводи ОСОБА_1 про те, що наказ йому довела невідома особа, яка не представилася, суддя відхиляє, оскільки вони нічим не підтверджуються, а перебуваючи у пункті постійної дислокації військової частини НОМЕР_2 , до якої він у встановленому порядку був відряджений, маючи військове звання «солдат» та отримавши наказ від військовослужбовця, старшого за військовим званням - начальника служби ракетно-артилерійського озброєння військової частини НОМЕР_2 головного сержанта ОСОБА_2 , він міг в порядку п.37 Статуту уточнити наказ, зокрема дізнатися хто саме доводить його.

Позицію сторони захисту про те, що начальник служби РАО ОСОБА_2 мав показати своє посвідчення або інший документ, що посвідчує особу, суддя відхиляє, оскільки Статутом такого порядку відрекомендування військовослужбовців не передбачено, а навпаки, згідно ст.46 Статуту, ОСОБА_1 , маючи військове звання солдата, повинен був відрекомендуватися ОСОБА_2 , який мав військове звання головного сержанта. Крім того, ОСОБА_1 знаходився у військовій частині, тобто, мав би передбачати, що до нього звертаються саме військовослужбовець частини, а не стороння особа.

Суддя також відхиляє позицію сторони захисту про те, що наказ командира військової частини про здачу зброї повинен бути письмовим, оскільки це прямо суперечить приписам ч.2 ст.35 Статуту, які дозволяють віддання наказів усно.

Позицію сторони захисту про те, що у разі здачі зброї ОСОБА_1 повинні були видати відповідний документ про це, суддя відхиляє, оскільки згідно ст.152 Статуту, зброя та боєприпаси особовому складу військової частини видаються в установленому командиром військової частини порядку під особистий підпис у книзі видачі зброї та боєприпасів.

У пункті 18 розділу ІІ Інструкції про організацію обліку, зберігання і видачі стрілецької зброї та боєприпасів у Збройних Силах України, яка затверджена наказом Міністра оборони України 29.06.2005 № 359 (далі Інструкція), визначено, що у книзі видачі зброї та боєприпасів (додаток 5) під час отримання стрілецької зброї та боєприпасів військовослужбовцями, які відбувають у відрядження зі зброєю, після дати видачі черговим підрозділу (військової частини) записуються номер і дата посвідчення про відрядження, а також зазначається дата повернення цього військовослужбовця з відрядження.

У разі прибуття військовослужбовців до місця призначення стрілецька зброя і боєприпаси, якщо вони не потрібні для виконання службового завдання, здаються на короткострокове зберігання до військової частини або до органу Служби правопорядку за місцем відрядження. При цьому оформлення зброї здійснюється в книзі видачі зброї та боєприпасів військової частини або органу Служби правопорядку, для цього в ній визначається окремий розділ.

Отже, будь-яких документів при здачі зброї на тимчасове зберігання, в тому числі військовослужбовцем, що прибув у відрядження до місця призначення, на руки не видається, а про це робить лише відповідний запис у книзі видачі зброї та боєприпасів військової частини.

Також помилковим є посилання сторони захисту на положення п.17 розділу І Інструкції, якими категорично забороняється передавати (отримувати, здавати) особисту зброю та боєприпаси поза складом РАО військової частини, оскільки вказані положення стосуються випадку видачі (здачі) особистої зброї та боєприпасів військовослужбовцям структурних підрозділів, органів військового управління, військових частин, які прибули (вибувають) до нового місця проходження військової служби або звільнені з військової служби.

В даному випадку ОСОБА_1 не прибував до нового місця служби в порядку переведення, а був тимчасово відряджений, без здачі закріпленої за ним зброї на склад РАО за попереднім місцем служби.

Посилання сторони захисту на недоліки в оформленні посадовими особами військової частини НОМЕР_1 документів на відрядження ОСОБА_1 , зокрема не зазначення у них про наяву зброю, суддя відхиляє, оскільки це не спростовує той факт, що ОСОБА_1 мав при собі зброю, яку, за наказом командира, відмовився здати на тимчасове зберігання.

Суддя також звертає увагу на зміст службових обов`язків начальника служби ракетно-артилерійського озброєння військової частини НОМЕР_2 головного сержанта ОСОБА_2 , який, у відповідності до ст.83 Статуту, зобов`язаний стежити за справністю озброєння, бойової та іншої техніки і матеріальних засобів зі своєї служби в підрозділах бригади і на підпорядкованому складі, організовувати їх правильну експлуатацію (використання) та забезпечувати при цьому виконання вимог безпеки.

Згідно ст.84 Статуту, він же має право, давати командирам підрозділів вказівки і рекомендації з бойової підготовки особового складу та експлуатації (використання) і обслуговування озброєння, бойової та іншої техніки, матеріальних засобів.

Крім того, ст.34 Статуту передбачено, що у разі спільного виконання службових обов`язків військовослужбовцями, що не підпорядковані один одному, якщо їх службові відносини не визначені командиром (начальником), начальником є старший із них за посадою, а за рівних посад - старший за військовим званням.

Оскільки як ОСОБА_1 , так і ОСОБА_2 спільно виконували службові обов`язки, але не були підпорядковані один одному за службою, як стрілець, та начальник служби РАО, а їх службові відносини не визначені командиром (начальником), у взаємовідносинах між собою начальником з них був саме ОСОБА_2 , як старший за посадою, так і за військовим званням, в силу приписів ст.34 Статуту.

До того ж, в силу положень ст.32 Статуту, за своїми військовими званнями начальниками є військовослужбовці сержантського і старшинського складу - для військовослужбовців рядового складу однієї з ними військової частини.

Оскільки ОСОБА_1 має військове звання «солдат», тобто, відноситься до військовослужбовців рядового складу, ОСОБА_2 маючи військове звання «головний сержант», яке відноситься до військовослужбовців старшого сержантського і старшинського складу, був, окрім того, і в силу п.32 Статуту начальником для ОСОБА_1 .

Тому ОСОБА_1 не мав права обговорювати наказ командира частини, який йому був доведений через уповноваженого начальника для нього - начальника служби РАО, який в силу своїх службових обов`язків відповідальний за зберігання озброєння у військовій частині та має право, згідно ст.84 Статуту, самостійно давати вказівки стосовно цього, в тому числі ОСОБА_1 .

Суддя підкреслює, що відповідно до п.28 Статуту єдиноначальність є одним із принципів будівництва і керівництва Збройними Силами України і довільне трактування ОСОБА_1 положень про це є недопустимим.

Суддя також відхиляє доводи сторони захисту, що ОСОБА_1 не було доведений зміст відповідних військових статутів, оскільки останній є діючим військовослужбовцем, склав військову присягу, в силу положень ст.11 Статуту повинен знати та виконувати свої обов`язки та додержуватися вимог статутів Збройних Сил України, а згідно ч.2 ст.68 Конституції України, незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності.

За таких обставин, суддя приходить до висновку, що своїми діями ОСОБА_1 вчинив відмову від виконання законних вимог командира (начальника), в умовах особливого періоду, тобто адміністративне правопорушення передбачене ч.2 ст.172-10 КУпАП.

При накладенні стягнення, судом враховується характер вчиненого правопорушення, яке відноситься до військових адміністративних правопорушень, особу порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини що пом`якшують і обтяжують відповідальність.
Обставин, що пом`якшують чи обтяжують правопорушення суддя не вбачає.
Враховуючи всі обставини справи про адміністративне правопорушення, особу правопорушника, суддя дійшов висновку, що до ОСОБА_1 слід застосувати адміністративне стягнення у виді арешту з утриманням на гауптвахті на строк сім діб.

На підставі ст. 40-1 КУпАП, п.5 ч.2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» з правопорушника слід також стягнути судовий збір у сумі 496,20 грн.

Керуючись ч.2 ст.172-10 КУпАП, суддя, -

П О С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.172-10 КУпАП та застосувати до нього адміністративне стягнення у виді арешту з утриманням на гауптвахті строком сім діб.
Стягнути з ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір в розмірі 496,20 грн. (чотириста дев`яносто шість гривень двадцять копійок).
Постанова судді може бути оскаржена протягом десяти днів з дня винесення постанови особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником, шляхом подання апеляційної скарги до Волинського апеляційного суду через Луцький міськрайонний суд Волинської області.

Суддя Луцького міськрайонного суду
Волинської області Т.М. Філюк