Справа № 711/4697/21
Номер провадження 3/711/62/22
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2022 року м.Черкаси

Суддя Придніпровського районного суду м.Черкаси Михальченко Ю.В., розглянувши адміністративні матеріали, які надійшли з Управління патрульної поліції в Черкаській області Департаменту патрульної поліції про притягнення:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не працюючого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП в матеріалах справи відсутні,

до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.130 КУпАП,-

ВСТАНОВИВ :

В провадженні Придніпровського районного суду м.Черкаси знаходяться адміністративні матеріали, які надійшли від Управління патрульної поліції в Черкаській області Департаменту патрульної поліції про притягнення про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.130 КУпАП.

Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серія ДПР18 № 019065 17.07.2021 року о 23.00 год. в м.Черкаси по пров. Вергунівського, 15, водій ОСОБА_1 керував автомобілем «ВАЗ 21043» д.н.з. НОМЕР_1 маючи ознаки алкогольного сп`яніння (запах алкоголю з порожнини рота, нечітка мова, нестійка хода та в установленому законом порядку від проходження освідування на стан сп`яніння відмовився, чим порушив п.2.5 ПДР України, за що передбачена адміністративна відповідальність за ч.1 ст. 130 КУпАП.

В судовому засіданні правопорушник ОСОБА_1 зазначив, що вину у вчиненні інкримінованого йому адміністративного праворушення не визнає в повному обсязі та із протоколом про адміністративне правопорушення серії ДПР18 № 019065 від 17.07.2021 року не погоджується. В цей день, а саме 17.07.2021 року він автомобілем не керував. Так дійсно цього дня пізно ввечері, повертався пішки у нетверезому стані додому до своєї жінки, з якою проживає у цивільному шлюбі. На той момент він проживав за адресою: АДРЕСА_2 . Вранці він припаркував свій автомобіль між своїм будинком і сусіднім. В темряві він переплутав подвір`я та стукав у вікно сусіднього будинку. На момент прибуття працівників поліції за кермом він не перебував, автомобіль знаходився в тому ж положенні, як і зранку. Тому просить суд прийняти до уваги його поясненні та провадження відносно нього закрити за відсутності в його діях складу адміністративного правопорушення.

Свідок ОСОБА_2 в судовому засіданні пояснила, що вона проживає за адресою: АДРЕСА_2 . Того дня, 17 липня 2021 року в 22.00 год. вона почула на дворі якісь розмови, вийшла зі свого будинку та стала свідком того, як її сусід ОСОБА_3 випадково переплутав подвір`я та стукав до сусідки ОСОБА_4 . Сусідка злякалася, викликала поліцію, оскільки ОСОБА_1 зайняв місце, де інколи паркується її син. Стверджує, що ОСОБА_1 не керував автомобілем. Автомобіль стояв. Від пояснень, наданих працівникам поліції 17.07.2021 року і я приєднані до протоколу про адміністративне правопорушення вона відмовилася. Повідомила, що не перечитувала їх, оскільки вони були написані поліцейським і просила не брати їх до уваги.

Заслухавши пояснення ОСОБА_1 , свідка ОСОБА_2 , переглянувши відеозапис з нагрудних камер працівників поліції, дослідивши письмові матеріали справи, приходжу до наступних висновків.

Згідно зі ст. 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані, зокрема, встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, свідків, показаннями технічних приладів та засобів, що мають функції відеозапису, тощо.

Дослідивши матеріали провадження суд приходить до висновку, що факт керування ОСОБА_1 17.07.2021 року о 22.00 год. в м.Черкаси по пров. Вергунівському, 15, транспортним засобом «ВАЗ 21043» д.н.з. НОМЕР_1 не доведено, оскільки працівниками поліції вищевказаний транспортний засіб не зупинявся. Свідок ОСОБА_2 в судовому засіданні вказала, що ОСОБА_1 не керував транспортним засобом, а тому твердження поліцейського, що саме останній перебував за кермом вказаного автомобіля в судовому засіданні не знайшли свого підтвердження.

Інших доказів суду не надано.

Отже, повертаючись до обставин даної справи, Суд звертає увагу на те, що ч.1 ст.130 КУпАП, передбачає відповідальність за відмову особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, що в даному випадку інкримінується ОСОБА_1 .

Таким чином, в даній ситуації вимагається доведення того, що ОСОБА_1 будучи особою, яка керує транспортним засобом, відмовився від проходження огляду у встановленому законом порядку, на підтвердження чого, суду було надано протокол про адміністративне правопорушення та пояснення свідків.

В даній ситуації на думку Суду в матеріалах справи не знайшло підтвердження того, що ОСОБА_1 перебував за кермом автомобіля та відмовився від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного сп`яніння.

Зокрема, як було зазначено вище, ОСОБА_1 повністю заперечив вчинення ним адміністративного правопорушення, а саме вказав, що він не керував транспортним засобом.

В такій ситуації протокол про адміністративне правопорушення не може бути визнаний належними доказами по даній справі в розумінні ст.251 КУпАП, оскільки за своєю правовою природою він не є самостійними беззаперечним доказом, а обставини викладені в ньому повинні бути перевірені за допомогою інших доказів, які б підтверджували вину особи, яка притягується до адміністративної відповідальності і не викликали сумніви у Суду.

Щодо пояснень свідка ОСОБА_5 , які додані до протоколу і яка неодноразово в судове засідання за викликом Суду не з`явилася, Суд звертає увагу на положення пункту «d» частини третьої статті 6 Конвенції, яким кожному обвинуваченому гарантовано право допитувати свідків обвинувачення або вимагати, щоб їх допитали, а також вимагати виклику й допиту свідків захисту на тих самих умовах, що й свідків обвинувачення.

В своїй прецедентній практиці даючи тлумачення Конвенції Європейський Суд неодноразово повторював, що з метою забезпечення змагальності процесу всі докази мають, як правило, подаватися у відкритому судовому засіданні у присутності обвинуваченого. Існують винятки з цього принципу, але вони не можуть призводити до порушення права на захист. За деяких обставин може виникнути потреба у використанні показань, отриманих на етапі розслідування. Якщо підсудному було надано достатню й належну можливість спростувати такі показання - при їх оголошенні або на пізнішому етапі провадження, - саме по собі їх прийняття як доказів не суперечитиме вимогам пункту 1 та підпункту «d» пункту 3 статті 6 Конвенції. Але з цього природно випливає, що в разі, якщо обвинувальний вирок виключно або вирішальною мірою ґрунтується на показаннях особи, яку обвинувачений (підсудний) не мав можливості допитати особисто чи домогтися її допиту під час розслідування справи або судового розгляду, права сторони захисту виявляються обмеженими настільки, що передбачені статтею 6 Конвенції гарантії виявляються порушеними. Щодо показань свідків, допитати яких у присутності підсудного або його захисника виявилося неможливим, Європейський Суд зауважує, що пункт 1 статті 6 Конвенції, узятий у поєднанні з пунктом 3 статті 6 Конвенції, вимагає від Договірних Сторін ужити конкретних заходів для того, щоб підсудний мав можливість допитати свідків, які свідчать проти нього, чи домогтися їх допиту. Однак, якщо немає підстав звинувачувати органи влади в недостатньо старанних зусиллях із забезпечення підсудному можливості допитати відповідних свідків, відсутність цієї можливості як така не означає необхідності припинення кримінального переслідування. Водночас слід з надзвичайною обережністю ставитися до доказів, отриманих від свідка за обставин, що не давали змоги забезпечити право сторони на захист тією мірою, якою Конвенція завжди вимагає забезпечувати його. Обвинувальний вирок не може ґрунтуватися виключно або вирішальною мірою на показаннях, які сторона захисту не мала можливості спростувати (пункт 41 справи «ОСОБА_4 проти України»).

Як висновок Суд підкреслює, частини 1 і 3 (d) статті 6 Конвенції, як загальне правило вимагають надання підсудному відповідної та належної можливості заперечувати докази свідка обвинувачення і допитати його або під час надання останнім своїх показань, або пізніше. Обвинувачення не може ґрунтуватися виключно чи вирішальною мірою на показаннях, які сторона захисту не може заперечити. Із цього випливає, що якщо засудження виключно або вирішальною мірою ґрунтується на показаннях особи, допитати яку чи домогтися допиту якої підсудний не мав можливості ані під час досудового слідства, ані під час судового розгляду, права захисту виявляються обмеженими в тій мірі, що є несумісною з гарантіями, передбаченими статтею 6 Конвенції (пункт 54 Рішення Європейського Суду у справі «Корнєв і Карпенко проти України»).

Так, відповідно до матеріалів справи пояснення свідка ОСОБА_5 мають одне із вирішальних значень для встановлення вини ОСОБА_1 , при цьому дані пояснення свідка спростовуються поясненнями останнього, що потребувало перевірки пояснень свідка «обвинувачення» в судовому засіданні, але як і особа, яка притягується до адміністративної відповідальності, так і Суд були позбавлені можливості зробити відповідну «перевірку».

З огляду на міркування викладені вище, Суд не може покласти в основу обвинувачення пояснення вказаного свідка, який не був допитаний в судовому засіданні і пояснення якого мають вирішальне значення по даній справі.

Наведені факти у відповідності до статті 62 Конституції України повинні тлумачитись судом на користь ОСОБА_1 і вони не дають змоги Суду однозначно оцінити дії останнього, як такі, що містять склад адміністративного правопорушення передбаченого частиною першою статті 130 КУпАП.

Суддя наголошує, що він не має права самостійно відшукувати докази винуватості особи у вчиненні правопорушення. Адже діючи таким чином, суд неминуче перебиратиме на себе функції обвинувача, позбавляючись статусу незалежного органу правосуддя, що є порушенням ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція).

Так, ч.1 ст.6 Конвенції передбачає, що «кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який … встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення». Відповідно до ч.2 ст.6 Конвенції «кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку». А згідно з положеннями ч.3 ст.6 Конвенції кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має щонайменше такі права: мати час і можливості, необхідні для підготовки свого захисту; захищати себе особисто чи використовувати юридичну допомогу захисника, вибраного на власний розсуд, або за браком достатніх коштів для оплати юридичної допомоги захисника одержувати таку допомогу безоплатно, коли цього вимагають інтереси правосуддя, тощо.

Відповідно до ст.19 Закону України «Про міжнародні договори України»,ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» стала практика Європейського суду з прав людини є частиною національного законодавства та обов`язкова до застосування судами як джерело права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) поширює стандарти, які встановлює Конвенція для кримінального провадження, на провадження у справах про адміністративні правопорушення. Наприклад, у справі «Лучанінова проти України» (рішення від 09.06.2011 р., заява № 16347/02) провадження у справі про адміністративне правопорушення за ч.1 ст.51 КпАП України стосовно заявниці, яка вчинила дрібну крадіжку на загальну суму 0,42 грн., ЄСПЛ розцінив як кримінальне для цілей застосування Конвенції «з огляду на загальний характер законодавчого положення, яке порушила заявниця, а також профілактичну та каральну мету стягнень, передбачених цим положенням». Тим більше «кримінальним обвинуваченням» у розумінні Конвенції слід розглядати протокол про адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.130 КУпАП, санкція якої передбачає стягнення у вигляді штрафу у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік (тоді як за КК України мінімальний штраф становить тридцять неоподатковуваних мінімумів доходів громадян).

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначав, що допустимість доказів є прерогативою національного права і, за загальним правилом, саме національні суди повноважені оцінювати надані їм докази (п.34 рішення у справі «Тейксейра де Кастор проти Португалії» від 09.06.1998 року, п.54 рішення у справі «Шабельника проти України» від 19.02.2009 року), а порядок збирання доказів, передбачений національним правом, має відповідати основним правам, визнаним Конвенцією про захист прав і основоположних свобод.

Згідно з КпАП України ніхто не може бути підданий заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом, а провадження у справах про адміністративні правопорушення, у тому числі й віднесених до компетенції органів внутрішніх справ, здійснюється на основі додержання принципу законності (ч. 1,2 ст.7); завданнями провадження у справах про адміністративні правопорушення є, зокрема, своєчасне, повне і обєктивне зясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом (ст. 245).

Діяння тільки тоді визнається адміністративним правопорушенням, коли воно містить всі ознаки його складу, відсутність хоча б однієї з них означає відсутність складу взагалі.

Об`єктивною складовою адміністративного правопорушення передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП є саме відмова від проходження огляду на стан сп`яніння, оскільки в ході судового розгляду суду не надано достатніх та допустимих доказів керування транспортним засобом ОСОБА_1 в стані алкогольного сп`яніння та відмова від проходження огляду на стан сп`яніння, то відсутня складова вищезазначеного правопорушення.

Таким чином, враховуючи все вищевикладене, суд дійшов до висновку, що в діях ОСОБА_1 відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП.

Згідно п. 1 ст.247 КпАП України, провадження по справі про адміністративне правопорушення підлягає закриттю, в зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

На підставі наведеного, ст.ст.130, 247, 283-287, 294 КУпАП, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Провадження в адміністративній справі відносно ОСОБА_1 за ч.1 ст.130 КУпАП - закрити на підставі п. 1 ст.247 КУпАП, в зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

Постанова може бути оскаржена до Черкаського апеляційного суду через Придніпровський районний суд м. Черкаси протягом десяти днів з дня її винесення.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не буде подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя: Ю. В. Михальченко