Справа № 308/3194/20
Закарпатський апеляційний суд
П О С Т А Н О В А
І м е н е м У к р а ї н и
23.02.2022 м. Ужгород
Закарпатський апеляційний суд в особі судді Стана І. В., за участю особи, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , та його представника, адвоката Кураха Ю. М., розглянувши апеляційну скаргу, яку подав ОСОБА_1 ,
в с т а н о в и в :
Постановою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 13 травня 2020 року,
ОСОБА_1 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , відомості про ідентифікаційний номер платника податку в матеріалах справи відсутні,
визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 600 (шестисот) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 10 200 (десять тисяч двісті) гривень, із позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 (один) рік.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 420,40 (чотириста двадцять) гривень 40 коп.
Згідно з постановою, 18.03.2020, о 11 год 00 хв, по вул. Свободи, в с. Холмок, Ужгородського району, ОСОБА_1 у стані алкогольного сп`яніння, керував автомобілем марки «Hyundai Tucson», н/з НОМЕР_1 , чим порушив вимоги п.2.9 «а» ПДР України. Огляд на стан сп`яніння проводився за допомогою приладу «Драгер».
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить поновити строк на апеляційне оскарження судового рішення, позаяк такий пропущено через поважні причини. Стверджує, що про час та місце розгляду справи його повідомлено не було, до того ж, через карантинні обмеження він не зміг взяти участь у розгляді справи у суді першої інстанції. Окрім цього вважає, що постанова судді є незаконною та підлягає скасуванню. Зазначає, що справу розглянуто за його відсутності, оскільки він не отримував жодної судової повістки. Окрім того, вказує на те, що позитивний результат приладу «Драгер» був зумовлений тим, що він знаходився у масці, просоченій антисептичним засобом, і оскільки алкогольні напої не вживав, то не погодився з результатами огляду та не підписав протокол про адміністративне правопорушення. Стверджує, що у зв`язку із незгодою з результатами проведеного огляду на стан сп`яніння на місці зупинки працівник поліції був зобов`язаний направити водія для проведення огляду на стан сп`яніння до медичного закладу, однак його направлено не було. У зв`язку з цим у подальшому, він самостійно звернувся до медичного закладу та отримав протокол медичного освідчення від 18.03.2020, відповідно до якого він є тверезим. Просить постанову скасувати, а провадження в справі закрити.
Заслухавши пояснення особи, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , та його представника, адвоката Кураха Ю. М., які підтримали апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи про адміністративне правопорушення, дослідивши зібрані в справі докази, апеляційний суд доходить висновку про те, що строк підлягає поновленню, а апеляційна скарга задоволенню не підлягає із таких підстав.
Доводи апеляційної скарги про поновлення строку на апеляційне оскарження судового рішення апеляційний суд визнає такими, що заслуговують на увагу з огляду на таке.
Так, у матеріалах справи містяться відомості, про те, що апелянт не брав участі у розгляді справи у місцевому суді, з копією оскаржуваної постанови від 13.05.2020 він ознайомився лише 28.10.2020, що підтверджується його заявою про видачу копії судового рішення. Враховуючи вищевказане, доводи клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на апеляційне оскарження судового рішення заслуговують на увагу.
У зв`язку з цим, викладені у клопотанні про поновлення строку на апеляційне оскарження доводи про те, що ОСОБА_1 ознайомився зі змістом оскаржуваної постанови занадто пізно, є не спростованими, тому заслуговують на увагу.
Отже, з метою недопущення порушення права ОСОБА_1 на захист та доступ до правосуддя, доводи клопотання про поновлення пропущеного строку на оскарження судового рішення визнаються обґрунтованими, причини пропуску строку такими, що перешкодили ОСОБА_1 своєчасно подати апеляційну скаргу, поважними, а тому строк на апеляційне оскарження поновлюється.
Доводи апелянта про незаконність та необґрунтованість постанови суду першої інстанції апеляційний суд відхиляє з огляду на таке.
Апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги згідно з положеннями ст. 294 КУпАП.
Відповідно до вимог ст. 245 КУпАП, завданнями провадження у справах про адміністративне правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності із законом.
Приписами ст. 280 КУпАП регламентовано, що орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення, зобов`язаний, зокрема, з`ясувати, чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа у його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність особи, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Доказами у справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на підставі яких у визначеному законом порядку встановлюється наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи та інших обставин справи, що мають значення для її правильного вирішення. Ці фактичні дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, речовими доказами, а також іншими документами, як наголошується в ст. 251 КУпАП.
Суд, у відповідності до приписів ст. 252 КУпАП, оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.
Апеляційний суд вважає, що винуватість ОСОБА_1 у вчиненні передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП адміністративного правопорушення підтверджується сукупністю зібраних у справі, досліджених суддею місцевого суду, та перевірених судом апеляційної інстанції належних, допустимих та достатніх доказів.
Так, протоколом про адміністративне правопорушення серії ДПР18 №388856 підтверджено, що 18.03.2020, о 11 год 00 хв, по вул. Свободи, в с. Холмок, Ужгородського району, ОСОБА_1 у стані алкогольного сп`яніння керував автомобілем марки «Hyundai Tucson», н/з НОМЕР_1 , чим порушив вимоги п. 2.9 «а» ПДР України. Огляд на стан сп`яніння проводився за допомогою приладу «Драгер». З указаного протоколу також убачається, що такий складений у присутності двох свідків громадян ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які своїми підписами підтвердили, що викладені у процесуальному документі обставини відповідають дійсності. При цьому, з протоколу також убачається, що ОСОБА_1 своїми підписами підтвердив, що зі змістом протоколу ознайомлений; копію його отримав; дані щодо його особи внесені правильно (а. с. 2).
У письмових поясненнях ОСОБА_1 підтвердив факт проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу (а. с. 4).
З наявних у матеріалах справи письмових пояснень громадян ОСОБА_2 та ОСОБА_3 убачається, що в їх присутності водій ОСОБА_1 пройшов огляд на стан алкогольного сп`яніння за допомогою приладу «Драгер», результат огляду 1, 37 % проміле. У своїх поясненнях свідки також зазначили, що в ОСОБА_1 відсутнє посвідчення водія (а. с. 5, 6).
Роздруківкою приладу «Драгер» підтверджується, що на момент проходження огляду водій ОСОБА_1 перебуває у стані алкогольного сп`яніння, з результатом 1, 37 % проміле. Вказана роздруківка підписана працівником поліції Пальок М. М. та водієм ОСОБА_1 .
На переконання апеляційного суду, під час розгляду справи не встановлено яких-небудь відомостей, які можуть слугувати підставою вважати, що працівник патрульної поліції ОСОБА_4 був упереджений під час оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення за ознаками передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП адміністративного правопорушення, що у поліцейського були підстави для фальсифікації доказів, які містяться у матеріалах справи, у підтвердження таких даних відсутні відомості як у матеріалах справи, їх не додано і до апеляційної скарги.
У матеріалах справи про адміністративне правопорушення також відсутні будь-які відомості, які можуть свідчити про зацікавленість громадян ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які були свідками проходження огляду водія ОСОБА_1 на стан алкогольного сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу, в результатах розгляду справи, - у підтвердження таких даних належні докази відсутні у матеріалах справи, їх також не додано і до апеляційної скарги.
Не встановлено під час розгляду апеляційної скарги й будь-яких даних про застосування щодо ОСОБА_1 незаконних методів, примусу чи інших дій, які призвели до примусової згоди на проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу та підпису наявних у матеріалах справи документів, зокрема у протоколі про адміністративне правопорушення та роздруківці приладу «Драгер», на такі дані також не вказується в апеляційній скарзі і на такі дані не вказував ОСОБА_1 та його захисник адвокат Курах Ю.М.
Тому, апеляційний суд доходить висновку, що вищевказаний поліцейський діяв у межах наданих йому повноважень.
Доводи апеляційної скарги про те, що право на захист ОСОБА_1 було порушено, оскільки місцевий суд розглянув справу без участі апелянта, - апеляційний суд вважає такими, які не впливають на висновки суду першої інстанції про те, що водій ОСОБА_5 свідомо порушив вимоги п. 2.9 «а» ПДР України та вчинив адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 130 КУпАП. Факт розгляду справи судом першої інстанції без участі особи, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 апеляційним судом взято до уваги як підставу для поновлення строку на апеляційне оскарження. При цьому, вказана обставина не є підставою для скасування постанови суду першої інстанції, яка вважається обґрунтованою та законною.
Доводи апеляційної скарги про те, що постанова судді є незаконною і що в діях ОСОБА_1 відсутні подія та склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, - апеляційний суд відхиляє як такі, що не знайшли свого підтвердження і повністю спростовуються наявними в матеріалах справи та наведеними вище доказами.
Так, згідно з п. 2.9. «а» Правил дорожнього руху України, водієві забороняється керувати транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.
Статтею 130 КУпАП передбачена відповідальність за керування транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння.
Твердження ОСОБА_1 про те, що з результатами огляду він не погоджувався, а протокол є сфальшований, оскілки він його не підписував, - апеляційний суд розцінює критично, адже матеріали справи свідчать про зворотне. Перевіривши докази, які містяться у матеріалах справи на предмет належності та достатності, апеляційний суд констатує, що жодних підстав, за наявності яких можна ставити під сумніви достовірність та належність процесуальних документів апеляційним судом не виявлено. При цьому, апелянтом не надано жодних відомостей чи будь-яких інших доказів того, що протокол був підписаний не ОСОБА_1 , а іншою особою, що він сфальшований, а відомості, які містяться у ньому є недостовірні. Окрім того, з пояснень апелянта убачається, що жодних заперечень, застережень чи зауважень відносно процедури проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння та результатів проведення огляду за допомогою приладу «Драгер» ОСОБА_1 не висловлював.
Апеляційний суд вважає недоцільними доводи апеляційної скарги про те, що поліцейські провели процедуру огляду на стан сп`яніння з суттєвими порушеннями, сам ОСОБА_1 алкогольних напоїв не вживав, не погоджуючись з результатами освідування самостійно звернувся до медичного закладу, відтак протокол медичного освідчення від 18 березня 2020 року підтверджує той факт, що він був тверезий. Відхиляючи доводи апелянта в цій частині, суд апеляційної інстанції передовсім звертає увагу на таке.
З матеріалів справи убачається, що поліцейський, який проводив огляд на ОСОБА_1 на стан алкогольного сп`яніння на місці зупинки діяв відповідно до вимог Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння, або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції (далі Інструкції). Відхиляючи доводи ОСОБА_1 у цій частині, апеляційний суд вважає, що докази, які містяться у матеріалах справи чітко вказують, що працівник поліції діяв виключно у відповідності до приписів ст. 266 КУпАП та згідно з вимогами Інструкції. Так, з протоколу про адміністративне правопорушення убачається, що на пропозицію поліцейських пройти огляд на місці зупинки транспортного засобу за допомогою приладу «Драгер» водій добровільно погодився, зауважень щодо результатів тестування приладом «Драгер» не висловлював. При цьому, жодних даних, які можуть свідчити про неправомірність дій поліцейського чи порушення прав особи, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 на захист, апелянтом не додано ні під час розгляду справи місцевим судом, ні під час розгляду апеляційної скарги.
Апеляційний суд вважає недоцільними, а відтак відхиляє доводи ОСОБА_1 про те, що відомості, вказані у протоколі не відповідають дійсності, що підтверджується медичним висновком, який складений за результатами проходження огляду за самозверненням апелянта, що фактично, на його думку, свідчить про те, що ОСОБА_1 був тверезим.
Вина ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення підтверджується наявними у матеріалах справи доказами, зокрема: протоколом про адміністративне правопорушення, а також результатом тестування на алкогольне сп`яніння за допомогою приладу «Драгер» - 1, 37 % проміле. Тому, доводи апелянта про те, що на момент складання протоколу він був тверезий, підстав для проведення огляду у поліцейських не було, у діях працівників поліції апелянт убачає порушення закону, - спростовуються вищевикладеними доказами, які, на переконання апеляційного суду, є належними, допустимими та достатніми для встановлення факту порушення ОСОБА_1 вимог п. 2.9 «а» Правил дорожнього руху України. При цьому, з матеріалів справи убачається, що з жодними скаргами на дії працівників поліції ОСОБА_1 не звертався.
На інші доводи, які могли би слугувати підставою для скасування чи зміни судового рішення в апеляційній скарзі не вказується, під час розгляду справи в апеляційному суді такі не встановлені.
На підставі вищенаведеного, апеляційний суд доходить висновку про те, що судом першої інстанції ОСОБА_1 обґрунтовано визнаний винуватим у порушенні вимог, передбачених пунктом 2.9 «а» ПДР та, відповідно, у вчиненні передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП адміністративного правопорушення; що адміністративне стягнення на нього накладено в межах санкції вищевказаної статті, є таким, що відповідає як характеру та ступеню адміністративного правопорушення, так і особі правопорушника, а також передбаченій ст. 23 КУпАП меті адміністративного стягнення.
Тому, доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість постанови у зв`язку з неповнотою судового розгляду, а також порушенням норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд визнає такими, що спрямовані виключно на ухилення ОСОБА_1 від адміністративної відповідальності за вчинене ним адміністративне правопорушення.
Отже, на переконання апеляційного суду, оскаржувана постанова суду першої інстанції як законна та обґрунтована підлягає залишенню без зміни, а подана особою, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 апеляційна скарга без задоволення.
Апеляційний суд звертає увагу на те, що в рішенні у справі «О' Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» від 29.06.2007, Європейський суд з прав людини у складі його Великої палати постановив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі.
Приймаючи рішення беруться до уваги положення передбаченого нормативно-правовими актами України принципу диспозитивності, відповідно до якого сторони провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених нормативно-правовими актами; що суд, за відсутності клопотань, не вправі самостійно витребовувати докази, викликати свідків тощо; ст. 294 КУпАП у частині перегляду судового рішення в межах апеляційної скарги; те, що до апеляційної скарги не додано належних та допустимих доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції та підтверджували доводи апеляційної скарги, і будь-яких обґрунтованих клопотань із цього приводу стороною захисту не заявлялось, а також те, що сторона захисту маючи достатньо часу та можливості у підтвердження доводів апелянта будь-які докази не надала.
Керуючись ст. 294 КУпАП, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :
Поновити ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження судового рішення.
Апеляційну скаргу, яку подав ОСОБА_1 , залишити без задоволення.
Постанову судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 13 травня 2020 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП залишити без зміни.
Постанова набирає законної сили негайно, є остаточною й оскарженню не підлягає.
Суддя Іван СТАН