Закарпатський апеляційний суд
П О С Т А Н О В А
І м е н е м У к р а ї н и
23.02.2022 м. Ужгород
Закарпатський апеляційний суд в особі судді Стана І. В., розглянувши апеляційну скаргу, яку подав ОСОБА_1 ,
в с т а н о в и в :
Постановою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 17 листопада 2020 року
ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканця АДРЕСА_1 , гр. України, непрацюючого,
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір у розмірі 420,40 (чотириста двадцять грн. сорок коп.) грн.
Згідно постанови та протоколу серії ДПР18 № 388559, 07 вересня 2020 року о 19 год 30 хв., ОСОБА_2 у стані алкогольного сп`яніння по вул. Головна, у с. Оноківці Ужгородського району керував автомобілем марки «ВАЗ 2107», д/н НОМЕР_1 . Огляд на стан сп`яніння проводився зі згоди водія у встановленому законодавством порядку із застосуванням приладу «Drager» у присутності двох свідків. Дії гр. ОСОБА_2 кваліфіковані за ч. 1 ст. 130 КУпАП як порушення вимог передбачених п. 2.9 «а» Правил дорожнього руху України (далі - ПДР).
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказує на те, що постанова судді є незаконною, необґрунтованою та підлягає скасуванню. Зазначає, що 07.09.2020 звернувся у відділок поліції із заявою про викрадення мобільного телефону. Однак, по дорозі до відділку поліції зустрів знайомого, який запропонував йому випити з ним по чарці. Попрощавшись зі знайомим пішов до відділку поліції, де до нього підійшли працівники поліції та поцікавились чи він вживав алкогольні напої, так як був підозрілий запах алкоголю з порожнини рота. Після чого йому було запропоновано пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння із застосуванням приладу Драгер, який показав 1,23 % проміле, та було складено протокол. Стверджує, що на момент відвідування відділку поліції не перебував у статусі водія, а його транспортний засіб ніхто не зупиняв, так як він залишався припаркованим біля відділку поліції і наміру сідати за кермо на підпитку не мав. Просить постанову скасувати, а провадження в справі закрити.
Перевіривши матеріали справи про адміністративне правопорушення, дослідивши зібрані у справі докази, апеляційний суд доходить висновку про те, що підстав для задоволення апеляційної скарги не має.
Справа про адміністративне правопорушення розглядається за відсутності особи, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_3 , неявка якого, з огляду на положення ст. 294 КУпАП, не перешкоджає її розгляду. Апеляційний суд бере до уваги те, що апелянт був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, однак до суду не з`явився, а також той факт, що розгляд справи уже відкладався, при цьому відомостей про поважність причин своєї неявки до апеляційного суду та заяви про відкладення розгляду справи на інший термін від апелянта не надходило. У цьому контексті апеляційний суд враховує позицію Європейського Суду з прав людини у рішенні «Пономарьов проти України», який у своєму рішенні чітко наголосив, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан судового провадження.
Доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість постанови суду першої інстанції апеляційний суд відхиляє з огляду на таке.
Згідно з вимогами ст. 245 КУпАП, завданнями провадження у справах про адміністративне правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності із законом.
Як регламентують приписи ст. 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення, зобов`язаний, зокрема, з`ясувати, чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа у його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність особи, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Доказами у справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на підставі яких у визначеному законом порядку встановлюється наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи та інших обставин справи, що мають значення для її правильного вирішення. Ці фактичні дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, речовими доказами, а також іншими документами, які зазначені у ст. 251 КУпАП.
Суд, у відповідності до приписів ст. 252 КУпАП, оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.
Апеляційний суд вважає, що вищевказані вимоги закону під час розгляду матеріалів за протоколом про адміністративне правопорушення судом першої інстанції дотримані і висновок суду про визнання ОСОБА_4 винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, - є правильним, а зміст постанови відповідає вимогам, передбаченими ст. 283 КУпАП, оскільки в ній наведені докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення ОСОБА_5 цього адміністративного правопорушення.
Апеляційний суд визнає, що винуватість ОСОБА_3 у вчиненні передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП адміністративного правопорушення підтверджується сукупністю зібраних у справі, досліджених суддею місцевого суду та перевірених апеляційним судом доказів, яким дана правильна оцінка у постанові.
Так, відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії ДПР18 № 388559, 07.09.2020, о 19 год 30 хв, у с. Оноківці, вул. Головна, ОСОБА_1 у стані алкогольного спяніння керував автомобілем марки «ВАЗ 2107», д/н НОМЕР_1 . Огляд на стан сп`яніння проводився зі згоди водія у встановленому законом порядку із застосуванням приладу «Drager» у присутності двох свідків. Дії ОСОБА_4 кваліфіковані за ч. 1 ст. 130 КУпАП за порушення вимог п. 2.9 «а» Правил дорожнього руху України. З протоколу також убачається, що огляд водія на стан сп`яніння проведено за участі двох свідків громадян ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які своїми підписами підтвердили, що обставини, викладені у протоколі про адміністративне правопорушення відповідають дійсності. З пояснень особи, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_3 убачається, що апелянт визнав, що вживав 100 грам горілки за народження дитини. Своїми підписами водій ОСОБА_1 підтвердив, що зі змістом протоколу погоджується, копію процесуального документу отримав.
Роздруківкою приладу «Драгер» підтверджується, що на момент проходження огляду водій ОСОБА_1 перебуває у стані алкогольного сп`яніння, з результатом 1, 23% проміле. Вказана роздруківка підписана працівником поліції ОСОБА_8 та водієм ОСОБА_9 .
Відповідно до акту огляду на стан алкогольного сп`яніння з використанням спеціальних технічних засобів, освідування водія ОСОБА_3 проведено у зв`язку з виявленими ознаками: запах алкоголю з порожнини рота.
З рапорту сержанта поліції ОСОБА_8 убачається, що поліцейським був зупинений автомобіль, за кермом якого перебував ОСОБА_1 , під час спілкування з водієм було виявлено ознаки алкогольного сп`яніння, а саме: різкий запах алкоголю, після чого водію запропонували пройти тест на стан алкогольного сп`яніння за допомогою приладу «Драгер».
Факт перебування ОСОБА_3 у нетверезому стані підтверджується відеозаписом з бодікамер поліцейського, на якому чітко зафіксовано момент освідування водія ОСОБА_3 за допомогою приладу «Драгер», результат огляду, - 1, 23 % проміле.
Вищенаведені докази, які є належними, допустимими та достатніми, - зібрані відповідно до вимог КУпАП, позаяк порушень при їх збиранні під час розгляду справи апеляційним судом не встановлено, у своїй сукупності підтверджують порушення ОСОБА_5 вимог, передбачених п. 2. 9 «а» ПДР та винуватість у вчиненні передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП адміністративного правопорушення.
Під час розгляду справи апеляційним судом не встановлено будь-яких даних, які би давали підстави вважати, що працівник патрульної поліції ОСОБА_8 був упереджений при проведенні огляду з метою визначення стану алкогольного сп`яніння та складанні щодо ОСОБА_3 протоколу про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 130 КУпАП та оформленні інших матеріалів справи.
У матеріалах справи про адміністративне правопорушення також відсутні будь-які відомості, які можуть свідчити про зацікавленість громадян ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які були свідками проходження водієм ОСОБА_1 огляду на стан алкогольного сп`яніння, у результатах розгляду справи, - у підтвердження таких даних належні докази відсутні у матеріалах справи, їх також не додано і до апеляційної скарги.
Не встановлено під час розгляду апеляційної скарги й будь-яких даних про застосування щодо ОСОБА_3 незаконних методів, примусу чи інших дій, які призвели до примусової згоди на проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу та підпису наявних у матеріалах справи документів, зокрема у протоколі про адміністративне правопорушення та роздруківці приладу «Драгер», на такі дані також не вказується в апеляційній скарзі.
Тому, апеляційний суд доходить висновку, що вищевказаний поліцейський діяв у межах наданих йому повноважень.
Так, апеляційний суд вважає безпідставними і такими, що жодним чином не впливають на висновки місцевого суду твердження апелянта про те, що поліцейські неправомірно провели його огляд на стан алкогольного сп`яніння, оскільки апелянт не перебував у статусі водія, а його транспортний засіб ніхто не зупиняв, позаяк він був припаркований поруч із відділком поліції.
Відхиляючи доводи в цій частині, апеляційний суд бере до уваги те, що матеріалами справи підтверджується факт перебування водія ОСОБА_3 у стані алкогольного сп`яніння за обставин, наведених у протоколі про адміністративне правопорушення. При цьому, у своїх поясненнях, які містяться у протоколі про адміністративне правопорушення ОСОБА_1 визнав, що вживав алкоголь горілку. Своїми підписами у протоколі засвідчив, що викладені відомості є правильні, зауважень чи заперечень відносно змісту протоколу не має.
З оскаржуваної постанови також убачається, що під час розгляду справи у місцевому суді, ОСОБА_1 визнав свою вину у вчиненому. До того ж, на відеозаписі, який міститься на DVD-диску чітко зафіксовано, що водій ОСОБА_1 не одразу погодився на пропозицію поліцейських пройти освідування за допомогою приладу «Драгер», однак після деяких вагань таки погодився, результат огляду був позитивний 1, 23 % проміле. Також з відеоматеріалу убачається, що ОСОБА_1 не висловив ані скарг, ані заперечень відносно результатів освідування.
Отже, на підставі вищевикладеного, апеляційний суд вважає недоцільними доводи ОСОБА_3 про те, що на момент відвідування відділку поліції не перебував у статусі водія, а його транспортний засіб ніхто не зупиняв, оскільки він був припаркований біля відділку поліції і наміру сідати за кермо напідпитку ОСОБА_1 не мав. На переконання апеляційного суду, вказані твердження жодним чином не спростовують факт перебування ОСОБА_3 у стані алкогольного сп`яніння під час керування транспортним засобом. Окрім цього, на підтвердження доводів про те, що за кермом апелянт був тверезий, ОСОБА_1 не надавав жодних доказів, які можуть слугувати підставою для сумнівів щодо правильності та законності висновків місцевого суду про наявність у його діях складу адміністративного правопорушення за ч. 1 ст. 130 КУпАП.
Апеляційний суд звертає увагу на те, що апелянт визнав, що до відділку поліції приїхав на автомобілі, там зустрів знайомого, з яким випив по чарці та направився до відділку, де на підставі виявлення у нього ознак алкогольного сп`яніння, а саме різкий запах алкоголю з порожнини рота, поліцейські запропонували пройти огляд, результат : 1, 23 % проміле. Відтак поліцейськими був складений протокол про адміністративне правопорушення, зі змістом якого апелянт ознайомився, власноруч його підписав, скарг та зауважень щодо документу не висловив. Відхиляючи доводи в цій частині, апеляційний суд вважає, що процедура проведення огляду на стан алкогольного сп`яніння поліцейськими була дотримана, жодних порушень при оформленні поліцейськими матеріалів справи про адміністративне правопорушення апеляційним судом не встановлено. При цьому, жодних даних, які можуть свідчити про неправомірність дій поліцейських чи порушення прав особи, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_3 на захист, апелянтом не додано ні під час розгляду справи місцевим судом, ні під час розгляду апеляційної скарги. Відхиляючи доводи апелянта у цій частині апеляційний суд надає перевагу поясненням свідка - сержанта поліції ОСОБА_8 , відповідно до яких під час виконання посадових обов`язків ним було зупинено автомобіль під керуванням водія ОСОБА_1 ,і під час спілкування з водієм було виявлено ознаки алкогольного сп`яніння, а саме: різкий запах алкоголю. Тому водію було запропоновано пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння.
На інші доводи, які би давали підстави для скасування чи зміни судового рішення в апеляційній скарзі не вказується й під час перевірки справи в апеляційному суді такі не виявлені.
Вищенаведене дає обґрунтовані підстави вважати, що доводи апеляційної скарги, у тому числі й про відсутність у діях ОСОБА_3 складу передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП правопорушення, які не знайшли свого підтвердження і жодним чином не спростовують та не впливають на висновки суду першої інстанції, спрямовані виключно на ухилення ОСОБА_3 від адміністративної відповідальності за вчинене ним адміністративне правопорушення.
На підставі вищенаведеного, апеляційний суд доходить висновку про те, що судом першої інстанції ОСОБА_1 обґрунтовано визнаний винуватим у порушенні вимог, передбачених пунктом 2.9 «а» ПДР та, відповідно, у вчиненні передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП адміністративного правопорушення; що винуватість ОСОБА_3 у вчиненні цього правопорушення підтверджується сукупністю зібраних у справі, досліджених суддею місцевого суду, перевірених апеляційним судом, наведених вище доказів, яким дана правильна оцінка у постанові; що адміністративне стягнення накладено на нього в межах санкції вищевказаної статті, у зв`язку з чим, є таким, що відповідає як характеру та ступеню адміністративного правопорушення, яке має підвищену суспільну небезпеку й відноситься до грубих порушень ПДР України як таке, що безпосередньо впливає на безпеку дорожнього руху та її учасників, так і особі правопорушника, а також передбаченій ст. 23 КУпАП меті адміністративного стягнення.
Отже, притягнення ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності за вчинене ним адміністративне правопорушення буде сприяти досягненню основної мети виховання правопорушника у дусі додержання законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.
Тому, на переконання апеляційного суду, оскаржувана постанова, як законна та обґрунтована, підлягає залишенню без зміни, а подана ОСОБА_5 апеляційна скарга, доводи якої не знайшли свого підтвердження та є безпідставними, без задоволення.
Приймаючи рішення беруться до уваги положення передбаченого нормативно-правовими актами України принципу диспозитивності, відповідно до якого сторони провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених нормативно-правовими актами; що суд, за відсутності клопотань, не вправі самостійно витребовувати докази, викликати свідків тощо; ст. 294 КУпАП у частині перегляду судового рішення в межах апеляційної скарги; те, що до апеляційної скарги не додано належних та допустимих доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції та підтверджували доводи апеляційної скарги, і будь-яких обґрунтованих клопотань із цього приводу стороною захисту не заявлялось; що ОСОБА_1 , не з`явившись на розгляд справи, позбавив себе можливості довести обґрунтованість доводів апеляційної скарги та надати відповідні докази в їх підтвердження.
Керуючись ст. 294 КУпАП, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу, яку подав ОСОБА_1 , залишити без задоволення.
Постанову судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 17 листопада 2020 року про притягнення ОСОБА_4 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП залишити без зміни.
Постанова набирає законної сили негайно, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Іван СТАН