Справа №461/3513/15-п
Провадження №3-в/461/13/22
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 лютого 2022 року м.Львів

Суддя Галицького районного суду м.Львова Радченко В.Є., розглянувши матеріали заяви адвоката Хрипти Ігоря Михайловича в інтересах ОСОБА_1 про перегляд постанови Галицького районного суду м.Львова від 28.07.2015 року за нововиявленими обставинами,-

в с т а н о в и в:

Постановою Галицького районного суду м.Львова від 28.07.2015 року ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) визнано винним у вчиненні правопорушень, передбачених ст. 483 ч.1, ст. 471 Митного Кодексу України та накласти на нього стягнення у виді штрафу в розмірі 1188563,15 грн. Іноземну валюту в розмірі 50000 (п`ятдесят тисяч) доларів США, що в еквіваленті за офіційним курсом НБУ становить 1188563,15 грн. конфісковано. Іноземну валюту в розмірі 56232 доларів США , що в еквіваленті за офіційним курсом НБУ становить 1336705,66 грн. - конфісковано. Іноземну валюту в розмірі 11168 доларів США, що в еквіваленті за офіційним курсом НБУ становить 265477,47 грн. - повернено ОСОБА_1 . Стягнено з ОСОБА_1 на користь держави 36,54 грн. судового збору.

Постановою Львівського апеляційного суду від 30.09.2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а постанову Галицького районного суду м.Львові від 28.07.2015 року без змін.

21.01.2022 року адвокат Хрипта Ігор Михайлович в інтересах ОСОБА_1 подав до Галицького районного суду м.Львова заяву про перегляд за нововиявленими обставинами постанови Галицького районного суду м.Львова від 28.07.2015 року, яка мотивована тим, що суд першої інстанції вирішуючи питання про застосування адміністративного стягнення, суд не врахував вимоги ст.1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини та практику Європейського суду з прав людини, згідно яких, для визнання втручання держави співрозмірним воно має відповідати тяжкості правопорушення, зокрема невиконанню вимог про декларування, а не тяжкості будь-якого іншого правопорушення (легалізації незаконних доходів. Ухилення від сплати податків), яке фактично встановлено не було. Таким чином, сума, яка за рішенням суду має бути конфіскована, є для правопорушника значною, і має бути повернута. За таких обставин, враховуючи практику ЄСПЛ (справа Ізмайлов проти Російської Федерації), вищевказані норми Конституції України, очевидним є те, що застосування конфіскації в якості додаткового адміністративного стягнення, в даному випадку є порушенням положень ст.1 Протоколу №1 до Конвенції, тобто неспіврозмірним, оскільки покладає на правопорушника «індивідуальний надмірний тягар». Відтак вважає, що накладенне на ОСОБА_1 відповідно до Постанови Галицького районного суду м. Львова від 28 липня 2015 року у справі № 461/35 13/15-п покарання у вигляді конфіскації грошових коштів в порядку статті 471 МК України є непропорційним

переслідуваній меті та не відповідає принципу домірності. У зв`язку з наведеним просив переглянути постанову Галицького районного суду м.Львова від 28 липня 2015 року у справі №461/3513/15-п за виключними обставинами в зв`язку із вступом в казонну силу Рішенням Другого Конституційного суду України від 21.07.2021 року №3-р (П)/2021 у справі №3-261/2019 (5915/19) від 21 липня 2021 року. Постанову Галицького районного суду м.Львова від 28 липня 2015 року у справі №461/3513/15-п в частині конфіскації іноземної валюти в розмірі 562323 доларів США, що в еквівалентні за офіційним курсом НБУ становить 1336705,66 грн. в порядку статті 471 МК України скасувати.

Відповідно до ст.19 Конституції України, органи державної влади та їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Повноваження суду при розгляді конкретної справи визначаються відповідним процесуальним законом, зокрема у справах про адміністративні правопорушення визначаються Кодексом України про адміністративні правопорушення, який містить норми як матеріального, так і процесуального права.

Конституційний суд України у рішенні № 23-рп/2010 від 22 грудня 2010 року дійшов висновку, що адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до адміністративної відповідальності ґрунтуються на конституційних принципах та правових презумпціях, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні (п.4.1).

Відповідно до ст.1 КУпАП завданням цього Кодексу є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.

Згідно зі ст.7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Відповідно до положень ст.294 КУпАП постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути переглянута лише в апеляційному порядку. Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Водночас глава 241 КУпАП передбачає перегляд постанови по справі про адміністративне правопорушення у разі встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні справи судом.

Іншого порядку перегляду судових рішень у справах про адміністративне правопорушення, в тому числі шляхом їх перегляду за нововиявленими обставинами чинний КУпАП не передбачає.

При цьому норми КПК України не можуть бути застосовані за аналогією закону, оскільки регулюють провадження виключно щодо кримінальних справ і не поширюють свою дію на розгляд справ про адміністративні правопорушення.

Отже, місцевий загальний суд не наділений повноваженнями щодо перегляду постанови у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили.

При цьому посилання адвоката Хрипти Ігоря Михайловича на рішення Європейського суду з прав людини є недоречними, оскільки в них не йдеться про можливість перегляду за нововиявленими обставинами постанов про накладення адміністративного стягнення.

Схожа за змістом правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 15 жовтня 2019 року (провадження № 51-4998ска19).

Доводи адвоката Хрипти Ігоря Михайловича про можливість застосування положень ст.459 КПК України при розгляді його заяви про перегляд за нововиявленими обставинами постанови суду у справі про адміністративне правопорушення з огляду на неврегульованість цього питання у КУпАП та практику Європейського суду з прав людини, який визнає адміністративне правопорушення як кримінальне, суд відхиляє з таких міркувань.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях, здійснюючи тлумачення положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, неодноразово наголошував, що з огляду на каральну мету адміністративного стягнення, зокрема штрафу або позбавлення права керування транспортними засобами, провадження у справах про адміністративне правопорушення є кримінальним для цілей застосування Конвенції (рішення ЄСПЛ у справах: «Енгель та інші проти Нідерландів», «Лутц проти Німеччини», «Карелін проти Російської Федерації», «Гурепка проти України», «Надточій проти України» та «Лучанінов проти України»).

Проте, такі висновки ЄСПЛ у наведених справах пов`язані не з необхідністю (потребою) безпосереднього застосування положень кримінального процесуального закону при розгляді справ про адміністративні правопорушення, як помилково вважає захисник, а пов`язані зі змістом Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, в якій вжито термін «кримінальне обвинувачення». Зокрема ч.1 ст.6 Конвенції передбачає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи … незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який … встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. А ст.2 Протоколу № 7 до Конвенції встановлює, що кожен, кого суд визнав винним у вчиненні кримінального правопорушення, має право на перегляд судом вищої інстанції факту визнання його винним або винесеного йому вироку.

У вказаних вище справах заявники були притягнуті до адміністративної відповідальності і скаржилися до ЄСПЛ в тому числі на порушення ч.1 ст.6 Конвенції в частині несправедливості провадження та свавільності судових рішень, а уряди держав заперечували проти розгляду цих заяв, мотивуючи тим, що провадження у справах заявників було адміністративним, а тому положення ст.6 Конвенції до їх заяв не застосовні, бо провадження щодо заявників не стосувалось визначення «кримінального обвинувачення» щодо них.

На спростування таких доводів ЄСПЛ зробив висновки, що провадження у справах про адміністративне правопорушення є кримінальним для цілей застосування Конвенції з метою поширення її гарантій на заявників. Саме такі висновки містяться у рішеннях ЄСПЛ у справах: «Надточій проти України» (п.п.17,22,29); «Лучанінова проти України» (п.п.38,39,40); «Гурепка проти України» (п.п.53,55).

Тобто, у наведених справах відсутні висновки про можливість застосування процедури перегляду постанов у справах про адміністративні правопорушення за правилами кримінального процесуального закону, а зазначається лише про поширення встановлених Конвенцією загальних гарантій щодо осіб під час розгляду справ про адміністративні правопорушення.

Слід відмітити, що у справі «Гурепка проти України» ЄСПЛ прийшов до висновку про порушення ст.2 Протоколу № 7 до Конвенції з огляду на те, що КУпАП (в редакції станом на 1998 рік) передбачав, що процедура перегляду постанови у справі про адміністративне правопорушення могла бути ініційована лише прокурором або головою вищестоячого суду. Така процедура не була доступна стороні та не залежала від його волі і аргументів, а тому не була достатньо ефективним засобом захисту для цілей Конвенції (п.60 рішення ЄСПЛ).

На даний час КУпАП надає стороні можливість оскаржити в апеляційному порядку постанову у справі про адміністративне правопорушення, що є справедливим і повністю відповідає ст.2 Протоколу № 7 до Конвенції щодо права кожного, кого суд визнав винним у вчиненні кримінального правопорушення, на перегляд судом вищої інстанції факту визнання його винним.

В даній справі ОСОБА_1 скористався своїм правом на перегляд апеляційним судом постанови суду першої інстанції, якою він визнаний винним за ст. 483 ч.1, ст. 471 Митного Кодексу України і така процедура дотримана.

Враховуючи викладене, постанова Галицького районного суду м.Львова від 28.07.2015 року не може бути предметом перегляду за нововиявленими обставинами.

На підставі викладеного, суд -

ПОСТАНОВИВ:

У відкритті провадження за заявою адвоката Хрипти Ігоря Михайловича в інтересах ОСОБА_1 про перегляд постанови Галицького районного суду м.Львова від 28.07.2015 року за нововиявленими обставинами - відмовити.

Постанова може бути оскаржена до Львівського апеляційного суду через Галицький районний суд м. Львова протягом десяти днів з дня її оголошення.

Головуючий суддя В.Є.Радченко