Спарва№ 308/6938/17
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.03.2022 м. Ужгород

Суддя Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області Фазикош О.В., розглянувши заяву ОСОБА_1 , від імені якого на підставі договору про надання правової допомоги від 06.11.2020 діє адвокат Голуб В.К., про перегляд справи та скасування постанови Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області,-

ВСТАНОВИВ:

Адвокат Голуб В.К., що на підставі договору про надання правової допомоги від 06.11.2020 діє від імені ОСОБА_1 , звернувся до Ужгородського міськрайонного суду із заявою про перегляд справи та скасування постанови Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області.

Заява мотивована тим, що 09 серпня 2017 року суддею Ужгородського міськрайонного суду розглянуто адміністративну справу № 308/6938/17 про притягнення ОСОБА_1 , до адміністративної відповідальності за адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 172-6КУпАП та винесено постанову. При цьому як убачається з мотивувальної частини цієї постанови, то суддя при вирішенні даної справи застосувала норму ч. 1 ст. 45 Закону України «Про запобігання корупції».

Заявник зазначає, що 27 жовтня 2020 року Конституційний Суд України розглянув справу № 13-р/2020 та ухвалив рішення, яким визнав таким, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), зокрема і частину першу ст. 45 Закону України "Про запобігання корупції"... При цьому, Конституційний Суд України вирішив, що дана частина, частина перша ст. 45 Закону України "Про запобігання корупції» втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення...

Заявник при обґрунтуванні вимог заяви наводить норми чинного законодавства, зокрема: ст.ст. 3,21,147,151-2 152 Конституції України, ст. ст. 1,2, 69,70 Закону України "Про Конституційний Суд України", ч.4 ст. 382 КК України, ст.1, ч.1 ст. 172-6 КУпАП, ч.1 ст. 45 ЗУ «Про запобігання корупції».

Заявник з огляду на викладене та приймаючи до уваги норми прямої дії Конституції України, висновки та рішення Конституційного Суду України, а також міжнародно-правові акти та рішення Європейського суду з прав людини, які є частиною національного законодавства і джерелом права, вважаю, що реалізація його права на судовий захист, шляхом подання заяви про перегляд рішення у даній справі підлягає регулюванню за аналогією закону, а саме за нормами КПК (саме такі норми згідно ЄРДР застосовують судді місцевих та апеляційних судів при вирішенні питань про відвід (самовідвід) або передачу справи з одного суду до іншого у справах про адміністративні правопорушення).

При цьому у заяві вказано, що згідно ч. 1 ст. 459 КПК України судові рішення, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за нововиявленими або виключними обставинами. Заявник зазначає, що відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 459 КПК України виключними обставинами визнаються: встановлена Конституційним Судом України неконституційність, конституційність закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого судом при вирішенні справи.

Заявник зазначає, що таким чином, з урахуванням вищевикладеного та того, що норма Закону, а саме обов`язок, передбачений ч. 1 ст. 45 Закону України «Про запобігання корупції", яку суддя Ужгородського міськрайонного суду застосувала при вирішенні справи №308/6938/17 про притягнення його до відповідальності за адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 172-6 КУпАП, визнана неконституційною та такою, що втратила чинність, а тому, на підставі рішення Конституційного Суду України від 27 жовтня 2020 року, просить суд: справу №308/6938/17 переглянути, постанову Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 09 серпня 2017 року - скасувати, а провадження в цій справі - закрити.

Вказана заява надійшла до суду 06.11.2020 року. Разом із тим з автоматизованої системи документообігу суду Д-3, а саме зі змісту супровідного листа (за пошуком номера справи №308/6938/17) за підписом керівника апарату суду, матеріали справи №308/6938/17 (308/5144/20) відносно ОСОБА_1 , на 197 арк. разом із апеляційною скаргою з додатками, направлено до Закарпатського апеляційного суду для розгляду.

22.02.2021 року, скеровано керівнику апарату суду запит щодо надходження вказаної справи з апеляційної інстанції до Ужгородського міськрайонного суду. В разі надходження вказаної справи відносно ОСОБА_1 , передати її судді для здійснення розгляду заяви про перегляд справи №308/6938/17 та скасування постанови Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 09 серпня 2017 року, закриття провадження у справі, поданої представником ОСОБА_1 - адвокатом Голуб В.К.

Згідно відповіді від 23.02.2021, наданої начальником документального забезпечення суду В.М. Башмаріна , станом на 23.02.2021 року, вказана справа до суду не надходила.

Згідно відповіді наданої суддею Закарпатського апеляційного суду І. Стан, у провадженні якого перебувала на розгляді апеляційна скарга представники ОСОБА_1 , адвоката Шаранича С.С.,на постанову судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 01.06.2020 (про відмову у прийнятті заяви ОСОБА_1 , про перегляд постанови Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 09.08.2017 року, за нововиявленими обставинами), вказано що матеріали справи будуть повернуті до Ужгородського міськрайонного суду після прийняття апеляційним судом кінцевого рішення за наслідками розгляду апеляційної скарги адвоката Шаранича С.С.

11.02.2022 року постановою Закарпатського апеляційного суду апеляційну скаргу захисника подану в інтересах ОСОБА_1 на постанову судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 01.06.2020 року, разом з доданими до неї матеріалами повернуто адвокату, як особі яка її подала.

14.02.2022 року до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області із Закарпатського апеляційного суду надійшли матеріали справи № 308/6938/17 за протоколом №3 відносно гр.. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , щодо вчинення ним правопорушення передбаченого ч.1 ст. 172-6 КУпАП.

Заяву адвоката Голуб В.К., що на підставі договору про надання правової допомоги від 06.11.2020 діє від імені ОСОБА_1 , про перегляд справи за виключними обставинами, про скасування постанови Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області та закриття провадження у справі, призначено до розгляду у судовому засіданні, про дату та час якого повідомлено учасників справи.

В судове засідання ОСОБА_1 та його представник Голуб В.К., не з`явилися, по дату та час розгляду заяви повідомлялися належним чином, заяв та клопотань не подавали.

За вказаних обставин, враховуючи що сторони по справі належним чином повідомлені про дату та час судового засідання, вважаю за можливе розгляд заяви здійснити за їх відсутності.

Дослідивши заяву адвоката Голуб В.К., що діє від імені ОСОБА_1 , матеріали адміністративної справи №308/6938/17, за протоколом №3 відносно гр. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за ч.1 ст. 172-6 КУпАП, суддя приходить до наступного висновку.

Постановою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 09.08.2017 року у справі № 308/6938/17 ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-6 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн.

Постановою апеляційного суду Закарпатської області від 19.10.2017 року апеляційну скаргу, яку подали особа, яка притягується до адміністративної відповідальності - ОСОБА_1 та адвокат Голуб В.К., залишено без задоволення, а вищевказану постанову судді першої інстанції відносно ОСОБА_1 залишено без змін.

29.05.2020 ОСОБА_1 , звернувся до Ужгородського міськрйонного суду Закарпатської області із заявою про перегляд справи за нововиявленими обставинами, в якій просив скасувати ухвалу Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 09 серпня 2017 року по справі №308/6938/17.

Постановою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 01.06.2020 за №308/5144/20, відмовлено у прийнятті заяви ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами постанови судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 9 серпня 2017 року у справі № 308/6938/17.

Представником ОСОБА_1 , адвокатом Шаранич С.С., 16.09.2020 року, було подано апеляційну скаргу на постанову судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 01.06.2020 року про відмову у прийнятті заяви про перегляд за нововиявленими обставинами постанови судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 9 серпня 2017 року у справі №308/6938/17.

Постановою Закарпатського апеляційного суду від 04.02.2022 року задоволено заяву представника ОСОБА_1 , адвоката Шаранич С.С., про відвід судді Стану І.В.

Згідно повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено новим суддею Івана Степановича Феєр.

Постановою Закарпатського апеляційного суду від 11.02.2022 року, апеляційна скарга захисника-адвоката Шакаранич С.С. подану в інтересах ОСОБА_1 н постанову судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 01.06.2020, разом із доданими до неї матеріалами повернуто адвокату Шаранич С.С., як особі яка її подала, оскільки як вказано апеляційним судом така постанова не підлягає оскарженню в апеляційному порядку.

Відповідно до ч. 2 ст. 63 Конституції України підозрюваному, обвинуваченому і підсудному гарантується право на захист. Однією із найефективніших форм правового захисту прав громадянина є судовий захист. Право на захист у судовому порядку є конституційним і не вимагає додаткового закріплення в інших нормативно-правових актах.

Так, стаття 55 Конституції України містить норму, що встановлює право кожного: звертатися до суду для оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб; звертатися за захистом своїх прав до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини; після використання всіх національних засобів правового захисту звертатися за захистом своїх прав і свобод до відповідних міжнародних судових установ чи до відповідних органів міжнародних організацій, членом або учасником яких є Україна та будь-якими, незабороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних.

Статтею 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Судовий захист є одним із найефективніших правових засобів захисту інтересів фізичних та юридичних осіб. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КУпАП, законодавство України про адміністративні правопорушення складається з КУпАП та інших законів України. КУпАП нормативно не врегульовано порядок перегляду рішень суду за виключними обставинами.

При цьому слід зазначити, що відповідно до ст. 294 КУпАП постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути переглянута лише в апеляційному порядку. Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Главою 24-1 КУпАП також передбачено перегляд постанови по справі про адміністративне правопорушення у разі встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні справи судом.

Іншого порядку перегляду судових рішень по справах про адміністративне правопорушення (касаційного чи за виключними обставинами) чинним законодавством не передбачено.

Повноваженнями переглядати судові рішення, які набрали законної сили, у цій категорії справ місцевий загальний суд не наділений.

Як уже зазначалося ОСОБА_1 , було визнано винним у вчиненні правопорушення передбаченого ч.1 ст. 172-6 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу. Окрім того, із дотриманням норм КУпАП ОСОБА_1 , було оскаржено постанову Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області в апеляційному порядку. Однак в задоволенні апеляційної скарги відмовлено.

З матеріалів справи вбачається, що своїм правом оскаржити постанову судді в апеляційній інстанції ОСОБА_1 скористався. Слід зазначити, що відповідно до положень КУпАП, постанова за результатами розгляду апеляційної скарги набирає законної сили негайно, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Звертаючись із заявою про перегляд справи, заявник жодним чином не заперечує обставини щодо вчинення ОСОБА_1 , правопорушення передбаченого ч.1 ст. 172- 6 КУпАП, а також не заперечує сам факт його вини у скоєному.

Зі змісту заяви, що предметом розгляду, вбачається, що як на підставу звернення до суду із такою, адвокат вказує на Рішення КСУ № № 13-р/2020 від 27.10.2020 яким визнано таким, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), зокрема і частину першу ст. 45 Закону України "Про запобігання корупції"... При цьому, Конституційний Суд України вирішив, що дана частина, частина перша ст. 45 Закону України "Про запобігання корупції» втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення...

При цьому заявник вважає, що оскільки КУпАП, не передбачено перегляд справи за виключниними обставинами, в даному випадку підлягає застосуванню аналогія закону, тобто застосування норм КПК України.

Слід зазначити, що виходячи з прецедентної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), принцип правової визначеності передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (рішення у справах «Устименко проти України», «Пономарьов проти України», «Рябих проти Росії» та ін.).

При цьому порядок та підстави перегляду справи за виключними обставинами КУпАП не містить.

Перегляд судових рішень, ухвалених на підставі положень закону, визнаних неконституційними, є одним із проявів «відповідальності» держави. У такий спосіб держава виконує свій обов`язок поновити права, які вона сама й порушила, ухваливши акт, який став об`єктом судового конституційного контролю і визнаний неконституційним. Гарантуючи таке право особи, законодавець мав на меті забезпечити поновлення порушеного права особи внаслідок застосування у її справі положень закону, які є неконституційними. А отже на суди покладено обов`язок приймати заяви до розгляду навіть у випадку відсутності у законі спеціального положення про судовий захист, що відповідає положенням Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, Конвенції про захист прав та основних свобод людини (Рим, 1950 рік), рішенню Конституційного Суду України від 25.12.1997 № 9-зп.

Конституційний Суд України у рішенні від 11.10.2011 (справа № 10-рп/2011) наголосив, що «не вбачається різниці між кримінальними та адміністративними протиправними діяннями, оскільки вони охоплюються загальним поняттям «правопорушення». У цьому рішенні Суд поширив певні гарантії кримінального процесу і на процес притягнення особи до адміністративної відповідальності. Це в свою чергу дає можливість перегляду постанови суду за виключними обставинами, тобто застосувати у межах своєї компетенції до КУпАП норми КПК України, які регламентують відповідні правовідносини.

Відповідно до ст. 461 КК України заяву про перегляд судового рішення за виключними обставинами може бути подано, зокрема з підстави, визначеної пунктом 1 частини третьої статті 459 цього Кодексу, - протягом тридцяти днів із дня офіційного оприлюднення відповідного рішення Конституційного Суду України;

Відповідно до ст. 463 КК України заява про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами подається до суду тієї інстанції, який першим допустив помилку внаслідок незнання про існування таких обставин, крім випадку, передбаченого частиною третьою цієї статті.

Відповідно до ст. 467 КК України суд має право скасувати вирок чи ухвалу і ухвалити новий вирок чи постановити ухвалу або залишити заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами без задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 459 КПК України судові рішення, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за нововиявленими або виключними обставинами.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 459 КПК України виключними обставинами визнаються: встановлена Конституційним Судом України неконституційність, конституційність закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого судом при вирішенні справи.

Перегляд судових рішень, ухвалених на підставі положень закону, визнаних неконституційними, є одним із проявів «відповідальності» держави. У такий спосіб держава виконує свій обов`язок поновити права, які вона сама й порушила, ухваливши акт, який став об`єктом судового конституційного контролю і визнаний неконституційним. Гарантуючи таке право особи, законодавець мав на меті забезпечити поновлення порушеного права особи внаслідок застосування у її справі положень закону, які є неконституційними. А отже на суди покладено обов`язок приймати заяви до розгляду навіть у випадку відсутності у законі спеціального положення про судовий захист, що відповідає положенням Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, Конвенції про захист прав та основних свобод людини (Рим, 1950 рік), рішенню Конституційного Суду України від 25.12.1997 № 9-зп.

Конституційний Суд України у рішенні від 11.10.2011 (справа № 10-рп/2011) наголосив, що «не вбачається різниці між кримінальними та адміністративними протиправними діяннями, оскільки вони охоплюються загальним поняттям «правопорушення». У цьому рішенні Суд поширив певні гарантії кримінального процесу і на процес притягнення особи до адміністративної відповідальності. Це в свою чергу дає можливість перегляду постанови суду за виключними обставинами, тобто застосувати у межах своєї компетенції до КУпАП норми КПК України, які регламентують відповідні правовідносини.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2,4, 7 та 11 до Конвенції» ратифіковано вказану Конвенцію.

Порядок реалізації Конвенції та рішень ЄСПЛ визначено Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини». Відповідно до ч. 1 ст. 17 даного Закону, суди при розгляді справ застосовують Конвенцію і практику ЄСПЛ як джерело права.

Суддя, виходячи із правової позиції ЄСПЛ, який за певних умов також поширює стандарти Конвенції для кримінального провадження і на справи про адміністративні правопорушення (рішення від 30.01.2015 у справі «Швидка проти України» (Shvydka v. Ukraine), заява № 17888/12); рішення від 09.06.2011 у справі «Лучанінова проти України» (Luchaninova v. Ukraine), заява № 16347/02); рішення від 15.05.2008 у справі «Надточій проти України» (Nadtochiy v. Ukraine), заява № 7460/03), зазначає, що на цю категорію справ поширюються гарантії ст. 6 Конвенції, що у свою чергу надає можливість застосування аналогії закону при розгляді вказаної заяви. А саме, застосувати інші норми закону, зокрема положення КПК, які регламентують відповідні правовідносини, так як КУпАП не передбачає порядку і процедури перегляду справ за виключними обставинами, хоча згідно міжнародних норм права це є невід`ємним правом особи (правом на справедливий суд, гарантованого ст. 6 Конвенції), а для суддів усіх інстанцій важливим елементом законного і справедливого правосуддя, оскільки мова не йде про норми, які встановлюють виключення або спеціальне правове регулювання.

Так, як встановлено рішенням ЄСПЛ у справі «Швидка проти України», провадження у справах про адміністративні правопорушення вважається кримінальними у розумінні Конвенції. У справі «Надточій проти України» ЄСПЛ зазначив, що Уряд України визнав кримінально-правовий характер КУпАП.

Норми розділу XII Конституції України визначають, що рішення Конституційного Суду України мають пряму (перспективну) дію в часі і застосовується до тих правовідносин, які тривають або виникли після його ухвалення. Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення рішення, однак продовжують існувати після його ухвалення, то на них поширюється дія такого рішення суду. Тобто рішення поширюється на правовідносини, які виникли після його ухвалення, а також на правовідносини, які виникли до його ухвалення, але продовжують існувати (тривають) після цього.

У рішенні Конституційного Суду України від 27.10.2020 № 13-р/2020 відсутні положення, які б вказували про його поширення на правовідносини, які припинилися на момент його ухвалення. Натомість у резолютивній частині чітко вказано, визнати такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними): пункти 6, 8 частини першої статті 11, пункти 1, 2, 6-10-1, 12, 12-1 частини першої, частини другу - п`яту статті 12, частину другу статті 13, частину другу статті 13-1, статтю 35, абзаци другий, третій частини першої статті 47, статті 48-51, частини другу, третю статті 52, статтю 65 Закону України „Про запобігання корупції" від 14 жовтня 2014 року № 1700-VII зі змінами; статтю 366-1 Кримінального кодексу України.

Пункти 6, 8 частини першої статті 11, пункти 1, 2, 6-10-1, 12, 12-1 частини першої, частини друга - п`ята статті 12, частина друга статті 13, частина друга статті 13-1, стаття 35, абзаци другий, третій частини першої статті 47, статті 48-51, частини друга, третя статті 52, стаття 65 Закону України „Про запобігання корупції" від 14 жовтня 2014 року № 1700-VII зі змінами, стаття 366-1 Кримінального кодексу України, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Рішення Конституційного Суду України є обов`язковим, остаточним та таким, що не може бути оскаржено.

Відповідно до ч. 2 ст. 152 Конституції України закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення КСУ рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення. Аналогічне положення міститься у ст. 91 Закону України від 13 липня 2017 року № 2136-VIII «Про Конституційний Суд України». Окрім цього у ст. 97 цього Закону визначено, що КСУ у рішенні, висновку може встановити порядок і строки їх виконання.

Таким чином, аналіз норм розділу ХІІ Конституції України («Конституційний Суд України») та Закону України від 13 липня 2017 року № 2136-VIII «Про Конституційний Суд України» дає підстави дійти висновку про те, що рішення КСУ має пряму (перспективну) дію в часі і застосовується щодо тих правовідносин, які тривають або виникли після його ухвалення. Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення рішення КСУ, однак продовжують існувати після його ухвалення, то на них поширюється дія такого рішення КСУ.

Тобто рішення КСУ поширюється на правовідносини, які виникли після його ухвалення, а також на правовідносини, які виникли до його ухвалення, але продовжують існувати (тривають) після цього. Водночас чинним законодавством визначено, що Конституційний Суд України може безпосередньо у тексті свого рішення встановити порядок і строки виконання ухваленого рішення.

Встановлена КСУ неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, має значення, перш за все, як рішення загального характеру, яким визначається правова позиція для вирішення наступних справ, а не як підстава для перегляду справи із ретроспективним застосуванням нової правової позиції і зміни таким чином стану правової визначеності, вже встановленої остаточним судовим рішенням (п. 9.9 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 29 жовтня 2019 року у справі № 922/1391/18).

Згідно матеріалів справи встановлено, що постановою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 09.08.2017 року у справі № 308/6938/17 ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-6 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн., вказане судове рішення апеляційним судом Закарпатської області постановою від 19.10.2017 року залишено без змін.

З наведеного вбачається, що постанову про визнання ОСОБА_1 винним у вчиненні правопорушення передбаченого за ч. 1 ст. 172-6 КУпАП, суддею Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області винесено 09.08.2017 року, тобто набагато раніше від рішення КСУ № 13-р/2020 від 27.10.2020 про визнання такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) окремих положень Закону України „Про запобігання корупції", Кримінального кодексу України.

З наведеного вбачається, що на момент ухвалення рішення, за результатами розгляду адміністративної справи відносно ОСОБА_1 , за ч. 1 ст. 172-6 КУпАП, від 27.10.2020 № 13р/2020 адміністративно-процесуальні відносини у справі про притягнення ОСОБА_1 вже припинилися. А це означає, що дія рішення Конституційного Суду України не може поширюватися на ці правовідносини, оскільки вони виникли і закінчилися до його ухвалення. Це узгоджується з позицією Великої палати Верховного суду від 18.11.2020 у справі № 4819/49/19 (провадження № 13-76зво20), де суд з цих же підстав відмовив у задоволенні заяви про перегляд ухвали Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 25.10.2019 за виключними обставинами.

Зі змісту постанови від 09.08.2017 року, вбачається, що при розгляді справи судом було встановлено, що ОСОБА_1 , порушив вимоги ч. 1 ст. 45 Закону України «Про запобігання корупції», а саме щодо того, що особи, зазначені у пункті 1, підпунктах "а" і "в" пункту 2, пункті 5 частини першої статті 3 цього Закону, зобов`язані щорічно до 1 квітня подавати шляхом заповнення на офіційному веб-сайті Національного агентства декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування (далі - декларація), за минулий рік за формою, що визначається Національним агентством.

Окрім того, в постанові вказано, що оцінивши наявні в матеріалах справи докази, зокрема, протокол № 3 про порушення ч. 1 ст. 172-6 Кодексу України про адміністративні правопорушення від 19.07.2017; письмові пояснення гр. ОСОБА_1 від 16.05.2017; витяг з наказу від 24.02.2017 № 36 о/с «По особовому складу»; та інші докази, суд приходить до висновку, що гр. ОСОБА_1 , будучи особою, уповноваженою на виконання функцій держави, несвоєчасно подав без поважних причин декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 172-6 КУпАП. Враховуючи положення ст. 33 КУпАП, суд вважає доцільним накласти на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850,00 грн. (вісімсот п`ятдесят гривень).

Згідно рішення ЄСПЛ у справі «Пономарьов проти України» від 03.04.2008 (заява № 3236/03), жодна із сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її рішення.

З урахуванням наведеного, підстави для прийняття заяви ОСОБА_1 , від імені якого на підставі договору про надання правової допомоги від 06.11.2020 діє адвокат Голуб В.К., про перегляд справи та скасування постанови Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області, відсутні.

Враховуючи викладене, вважаю, що у прийнятті вказаної заяви слід відмовити.

Керуючись ст. 278 КУпАП,-

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 , від імені якого на підставі договору про надання правової допомоги від 06.11.2020 діє адвокат Голуб В.К., про перегляд справи та скасування постанови Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області - відмовити.

Постанова оскарженню не підлягає.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду О.В. Фазикош