ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 636/2024/19 Головуючий суддя І інстанції Карімов І,В.
Апеляційне провадження № 33/818/401/22 Суддя доповідач Шабельніков С.К.
Категорія: ст.124 КУпАП
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 січня 2022 року м.Харків

Суддя Харківського апеляційного суду Шабельніков С.К.,

за участю секретаря - Вакула Н.С.,

захисника - Мельниченка Є.О.,

особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, - ОСОБА_1 ,

потерпілого - ОСОБА_2 ,

представника потерпілого - Шандули О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову судді Чугуївського міського суду Харківської області від 19 лютого 2020 року у справі про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_1 за ст.124 КУпАП, -

в с т а н о в и в:

Цією постановою

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, не працюючого, проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

- визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.

Справу про адміністративне правопорушення, передбачене ст.124 КУпАП, щодо ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , закрито через закінчення строків накладення адміністративного стягнення..

Постановою встановлено, що 13.05.2019 ОСОБА_1 , керуючи автомобілем ВАЗ, д.з. НОМЕР_1 , не виконав вимоги знаку 2.1 (дати дорогу) на б.Комарова здійснив зіткнення з автомобілем Toyota, д.з. НОМЕР_2 , автомобілі отримали механічні пошкодження, чим порушив вимоги п. 8.4Б Правил дорожнього руху України, тобто скоїв адміністративне правопорушення передбачене ст. 124 КУпАП.

В своїй апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати постанову Чугуївського міського суду Харківської області від 19.02.2020 року про визнання ОСОБА_1 винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП, та прийняти нову постанову з врахуванням результатів проведеної автотехнічної експертизи щодо порушень ПДР України також і іншим водієм ОСОБА_2 ..

Свої вимоги обґрунтовує тим, що дорожньо-транспортна пригода також сталася з вини водія ОСОБА_2 , який не дотримався безпечної швидкості, внаслідок чого сталося зіткнення їх транспортних засобів, що підтверджуються висновком судової автотехнічної експертизи №24100 від 23.12.2019 року, де зазначено, шо в даній дорожній обстановці з моменту виникнення небезпеки для руху водій автомобіля Toyota ОСОБА_2 повинен був прийняти міри щодо зниження швидкості керованого ним автомобіля Toyota, аж до його зупинки, тобто ОСОБА_3 повинен був діяти у відповідності з вимогами п. 12.3 Правил дорожнього руху України. Зазначає, що суд першої інстанції також недостатньо врахував висновки експерта №24100 від 23.12.2019 року, з якого вбачається невідповідність дій обох водіїв - ОСОБА_2 та ОСОБА_1 вимогам Правил дорожнього руху України, які, з технічної точки зору, знаходилися в причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди.

Крім того, апелянт посилається на те, що судом першої інстанції безпідставно було встановлено його вину у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, під час закриття провадження у справі у зв`язку із закінченням строків притягнення до адміністративної відповідальності, передбачених статтею 38 КУпАП.

Апелянт також просить поновити йому строк на апеляційне оскарження постанови судді Чугуївського міського суду Харківської області від 19.02.2020 року, оскільки копію оскаржуваного судового рішення він отримав лише 06.03.2020 року, у зв`язку з чим вважає, що строк на апеляційне оскарження було пропущено з поважних причин.

Враховуючи, що доводи клопотання про пропуск строку на апеляційне оскарження з поважних причин не спростовуються матеріалами справи, а тому, дотримуючись конституційних гарантій забезпечення кожній особі доступу до правосуддя та права на оскарження судового рішення (ст.129 ч.1 п. 8 Конституції України), клопотання ОСОБА_1 про поновлення процесуального строку підлягає задоволенню, а строк на подачу апеляційної скарги - поновленню.

В судове засідання, яке призначалося судом апеляційної інстанції на 11 год. 40 хв. 19.01.2022 року, захисник Мельниченко Є.О. не з`явився, але йому на адресу, яка зазначена в апеляційній скарзі ОСОБА_1 , направлялися судове повідомлення про місце, дату та час розгляду справи, яке повернулося до Харківського апеляційного суду у зв`язку з відсутністю адресату за вказаною адресою (а.с.126, 134-136).

19.01.2022 року ОСОБА_1 повідомив, що його захисник приймає участь в судовому засіданні в іншому суді та йому відоме про місце, дату і час апеляційного розгляду у цій справі, у зв`язку з чим вважав за можливе провадити розгляд справи за його апеляційної скаргою без участі захисника Мельниченка Є.О.

Крім того, будь-яких клопотань про відкладення апеляційного розгляду про відкладення судового засідання, яке було призначено на 11 год. 40 хв. 19.01.2022 року, від захисника Мельниченка Є.О. до канцелярії Харківського апеляційного суду не надходило.

При цьому, суд апеляційної інстанції керується практикою ЄСПЛ, а саме рішенням Європейського суду з прав людини від 03.04.2008 року в справі "Пономарьов проти України", в якому наголошується, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Разом з цим, належить врахувати, що саме ОСОБА_1 є ініціатором апеляційного перегляду постанови судді Чугуївського міського суду Харківської області від 19.02.2020 року.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням. Кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, зміст яких - не допустити безладного перебігу судового процесу (рішення Європейського суду з прав людини від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України").

Також , згідно з усталеною практикою Суду, учасники справи в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження; процесуальна бездіяльність скаржника не може ставити під сумнів здійснення судочинства судом апеляційної інстанції відповідно до вимог процесуального закону.

У цьому контексті суд також звертає увагу , що апеляційний перегляд здійснюється якраз за апеляційною скаргою особи , яка її подала , а вона в першу чергу мала б цікавитися питаннями призначення судових засідань у справі.

Слід також зазначити, що у відповідності до ст.11 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» інформація про кожне судове засідання, оприлюднювалася на офіційному веб-порталі Судової влади України та захисник Мельниченко Є.О. не був позбавлений об`єктивної можливості дізнатися про дати судових засідань , користуючись відкритим безоплатним цілодобовим доступом до вказаного сайту.

За таких обставини, з урахуванням думки ОСОБА_1 , а також враховуючи, що сторони по справі, в тому числі захисник Мельниченко Є.О., при попередньому судовому розгляді надали пояснення щодо доводів поданої апеляційної скарги, суд вирішив провадити 19.01.2022 року апеляційний розгляд без участі захисника Мельниченка Є.О., який будь-яких клопотань про відкладення судового засідання не подавав, з урахуванням доводів, які містяться в апеляційній скарзі, та наявних відомостей у матеріалах справи.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи ОСОБА_1 та його захисника Мельниченка Є.О., які підтримали апеляційну скаргу в повному обсязі та просили її задовольнити, заперечення потерпілого ОСОБА_2 та його представника Шандули О.О., які просили залишити оскаржувану постанову суду першої інстанції без змін, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 та не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Згідно вимог ст.ст. 245, 251, 252, 280 КУпАП, суд повинен повно, всебічно та об`єктивно з`ясувати всі обставини справи, дати належну оцінку зібраним доказам. Зокрема, суд повинен з`ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи є винною дана особа в його вчиненні.

Як вбачається з відомостей, що є наявними у справі, суд не порушив вказаних вимог закону, встановивши обставини, які мають значення для розгляду справи і вирішення питання винуватості ОСОБА_1 щодо порушення ним п.п.8.4Б, 16.11 Правил дорожнього руху України.

Разом з цим належить врахувати, що під час апеляційного перегляду оскаржуваної постанови, апелянтом не наведено переконливих відомостей, які спростовують висновки суду першої інстанції щодо його винуватості у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.

Визнаючи ОСОБА_1 винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, суд першої інстанції послався на докази, а саме на відомості протоколу про адміністративне правопорушення серії БД № 246945 від 13.05.2019 року (арк.1), схеми місця ДТП від 13.05.2019 року (арк.2), висновку експерта № 24100 від 23.12.2019 року (арк.52-55) та інших матеріалів справи.

Зокрема, відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії БД № 246945 від 13.05.2019 року (арк. 1), 13.05.2019 року ОСОБА_1 , керуючи автомобілем ВАЗ, д.з. НОМЕР_1 , не виконав вимоги знаку 2.1 (дати дорогу) на б.Комарова здійснив зіткнення з автомобілем Toyota, д.з. НОМЕР_2 , автомобілі отримали механічні пошкодження, чим порушив вимоги п. 8.4Б Правил дорожнього руху України, тобто скоїв адміністративне правопорушення передбачене ст. 124 КУпАП.

З відомостями, зафіксованими у цьому протоколі ОСОБА_1 був ознайомлений, про що свідчить його власноручний підпис у цьому протоколі та наявність його власноручних пояснень у ньому (а.с.1).

Крім того, відповідно до відомостей зафіксованих в схемі місця ДТП від 13.05.2019 року, об`єктивно вбачається, що розташування транспортних засобів після події ДТП, а також в ній зафіксована, що на нерегульованому перехресті вулиці Музейна та бульвара Комарова у м. Чугуєві, знак 2.1 (дати дорогу) розташований на бульварі Комарова перед виїздом на вулицю Музейна. Транспортні засоби отримали наступні механічні пошкодження:

- на автомобілі ВАЗ 21114 деформована передня частина капоту, передній бампер, ліве крило, решітка радіатора, лівий задній ліхтар та ліве переднє колесо;

- на автомобілі Toyota деформований капот, передній бампер, ліве переднє крило, решітка радіатору, ліва передня фара та ліве переднє колесо (арк.2).

Ці відомості ОСОБА_1 не заперечував, про що свідчить його підпис у схемі місця ДТП та відсутність будь-яких зауважень (а.с. 2).

Суд бере до уваги те, що незважаючи на незгоду на час апеляційного розгляду із діями працівника поліції під час складання ним протоколу та схеми місця дорожньо-транспортної пригоди, цей протокол та схема місця ДТП складені уповноваженою державою особою і дії службової особи, що їх складала, в порядку передбаченому чинним законодавством, ОСОБА_1 або його захисником не оскаржувалися, тобто останні не зверталися до суду із позовом в порядку, визначеному КАС України, а також не зверталися зі скаргою на дії працівника поліції до його керівництва, хоча мали для цього достатньо часу. Тобто, зазначені обставини, унеможливлюють будь-які посилання апелянта на незаконність дій працівника поліції під час складення протоколу або щодо невідповідності відомостей, зафіксованих у схемі місця ДТП.

Згідно висновку експерта № 24100 від 23.12.2019 року, в даній дорожній обстановці водій автомобіля Toyota ОСОБА_2 повинен був діяти у відповідності з вимогами п. 12.3 Правил дорожнього руху України. Крім того, якщо автомобіль Toyota рухався із швидкістю більше 30 км/год, то водій ОСОБА_2 повинен був діяти також і у відповідності з вимогами п. 12.9 б) Правил дорожнього руху України. В даній дорожньо-транспортній ситуації водій автомобіля Toyota ОСОБА_2 мав технічну можливість уникнути зіткнення даних транспортних засобів шляхом виконання вимог п. 12.3 Правил дорожнього руху України при обраній швидкості руху, як 40 так і 50 км/год. В даній дорожньо-транспортній ситуації дії водія автомобіля Toyota ОСОБА_2 не відповідали вимогам п. 12.3 Правил дорожнього руху України та знаходилися, з технічної точки зору, у причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди. При русі автомобіля Toyota із швидкістю більше 30 км/год, дії водія автомобіля Toyota ОСОБА_2 не відповідали вимогам п. 12.9 б) Правил дорожнього руху України. По причині, вказаній у дослідницькій частині висновку, з технічної точки зору, вказані невідповідності не знаходились в причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди.

В даній дорожній ситуації водій автомобіля ВАЗ 21114 ОСОБА_1 повинен був діяти у відповідності з вимогами п. 16.11 Правил дорожнього руху України. В даній дорожній ситуації технічна можливість попередити зіткнення автомобілів Toyota та ВАЗ 21114 зі сторони водія ОСОБА_1 визначалась виконанням вимог п. 16.11 Правил дорожнього руху України та дії водія ОСОБА_1 не відповідали вимогам п. 16.11 Правил дорожнього руху України та, з технічної точки зору, знаходилися у причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди (арк.52-56).

Під час апеляційного розгляду ОСОБА_2 пояснив, що 13.05.2019 року він, керуючи автомобілем Toyota, д.з. НОМЕР_2 , рухався по головній дорозі в своїй полосі руху справа по вул. Музейна у м. Чугуєві. На нерегульованому перехресті з другорядної дороги - з бульвару Комарова виїхав ВАЗ 21114, д.з. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_1 , який не надав йому перевагу в русі внаслідок чого сталася подія ДТП.

В ході судового розгляду в суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 не заперечував, що він виїхав на перехрестя з другорядної дороги та допустив зіткнення з транспортним засобом Toyota, під керуванням ОСОБА_2 , який рухався по головній дорозі, але зазначив, що водій ОСОБА_2 перевищив допустиму швидкість.

За клопотанням сторони захисту під час апеляційного розгляду був допитаний експерт ОСОБА_4 , який пояснив, що під час проведення експертизи №24100 від 23.12.2019 року встановлено, що автомобіль Toyota, д.з. НОМЕР_2 , рухався по головній дорозі, а автомобіль ВАЗ, д.з. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_1 , виїхав на головну дорогу з другорядної. З технічної точки зору, водій ОСОБА_1 , шляхом виконання п.16.11 ПДР України, повинен був надати дорогу при виїзді з другорядної дороги. Перевага у русі була у водія Toyota, д.з. НОМЕР_2 , ОСОБА_2 , який рухався по головній дорозі. Не схемі місця ДТП зображений знак 2.1 (дати дорогу). У своєму висновку він не вказував на пріоритетність застосування правил дорожнього руху. У даному випадку, виконання п.16.11 ПДР України зазначається попередження уникнення зіткнення зі сторони водія ОСОБА_1 . В своєму дослідженні я визначав про технічну можливість виконання водієм ОСОБА_1 п.16.11 ПДР України. Під час проведення експертизи я надавав висновки щодо наявності або відсутності технічної можливості виконання водіями пунктів ПДР України. Водій ОСОБА_2 повинен був діяти з дотриманням вимог п.12.3 ПДР України, а інший водій ОСОБА_1 - п.16.11 ПДР України. Після встановлення цих обставин, він встановив, з технічної точки зору, причинний зв`язок невідповідності дій водіїв вимогам ПДР з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди.

Пункт 8.4Б Правил дорожнього руху України встановлює черговість проїзду перехресть, перехрещень проїзних частин або вузьких ділянок дороги.

Дорожній знак 2.3 визначає, що автомобіль рухається по головній дорозі, дорожній знак 2.1 визначає, хто повинен дати дорогу.

Твердження ОСОБА_1 щодо незгоди з тим, що в результаті порушення ним п.п. 8.4Б, 16.11 Правил дорожнього руху України відбулось зіткнення транспортних засобів, суд апеляційної скарги розцінює як обраний спосіб захисту та уникнення від відповідальності.

Більш того, відповідно до п.1.4 Правил дорожнього руху України, кожен з учасників дорожнього руху має право розраховувати на те, що й інші учасники виконують ці Правила.

Тобто, рухаючись по головній дорозі ОСОБА_2 об`єктивно не міг допустити, що інші учасники дорожнього руху, які рухаються по другорядній дорозі не наддадуть йому перевагу у русі на нерегульованому перехресті.

Апеляційний суд також зазначає, що зміст протоколу про адміністративне правопорушення, в якому визначено порушення водієм ОСОБА_1 п.8.4Б ПДР України, не суперечить висновку експерта №24100 від 23.12.2019 року щодо невідповідності дій ОСОБА_1 вимогам п.16.11 ПДР України та, з технічної точки зору, знаходилися у причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди.

Аналізуючи послідовність дій учасників ДТП, апеляційний суд вбачає, що належне виконання ОСОБА_1 вимог п.п. 8.4Б, 16.11 ПДР України унеможливлювало подію ДТП, а виконання цих пунктів ПДР було його обов`язком.

З`ясування відомостей, на які звертає увагу ОСОБА_1 в своїй апеляційній скарзі щодо перевищенням водієм ОСОБА_2 швидкості, має другорядний характер, оскільки визначальним моментом щодо винуватості особи, виходячи з фактичних обставин події ДТП є те, що хто з двох водіїв повинен надати перевагу в русі, хто дотримався, а хто не дотримався вимог правил проїзд перехрестя. Водій ОСОБА_2 , перетинаючи перехрестя, рухався по головній дорозі і не міг передбачити, що ОСОБА_1 порушив правила дорожнього руху перетинаючи перехрестя. Таких висновків дійшов і суд першої інстанції. Натомість водій ОСОБА_1 , ігноруючи та порушуючи вимоги п.п. 8.4Б, 16.11 ПДР України, почав перетинати перехрестя, не впевнившись, що він створює перешкоду технічному засобу, який рухався по головній дорозі. Підтвердження цих відомостей знайшло своє відображення під час судового розгляду в судах першої та апеляційної інстанції.

Таким чином, доводи апелянта не спростовують зазначені в судовій постанові відомості, які в своїй сукупності свідчать про порушення саме ОСОБА_1 п.п. 8.4Б, 16.11 ПДР України, за що передбачена відповідальність ст. 124 КУпАП.

Крім того, питання щодо винуватості водія ОСОБА_2 не вирішується, внаслідок того, що протокол про адміністративне правопорушення стосовно нього не складався, а суд апеляційної інстанції не вбачає в його діях порушень будь-якого пункту ПДР України.

Відповідно до вимог п. 1.3 ПДР України учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими.

Також, відповідно до ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року, суди застосовують рішення Європейського суду з прав людини як джерело права. Дотримуючись вимог вищенаведеного закону суд апеляційної інстанції бере до уваги наступну практику Європейського суду з прав людини.

В рішенні Європейського суду з прав людини по справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» від 29.06.2007 р., яке з урахуванням положень статей8,9 Конституції України, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є частиною національного законодавства, зазначив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі держави.

У п. 52 рішення Європейського суду з прав людини від 05.02.2008 року «Романаускас проти Литви» судом констатовано, що національний суд повинен переконатися, що провадження в цілому, зокрема спосіб отримання доказів, було справедливим.

Європейського суду з прав людини у своїх рішеннях, зокрема, по справам «Кобець проти України» від 14.02.2008, «Берктай проти Туреччини» від 08.02.2001, «Леванте проти Латвії» від 07.11.2002 неодноразово вказує, що оцінюючи докази, суд застосовує принцип доведення «за відсутності розумних підстав для сумніву», що може бути результатом цілої низки ознак або достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою неспростовних презумпцій.

У рішенні ЄСПЛ від 21 липня 2011 року по справі «Коробов проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що при оцінці доказів Суд, як правило, застосовує критерії доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумцій факту.

Крім того, Європейський суд з прав людини в своєму рішенні «Ісмаїлов проти Росії» від 06 листопада 2008 року зазначив, що згідно з принципом верховенства права однією з підвалин демократичного суспільства, який закріплений в усіх статтях Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, при розгляді справи та призначенні стягнення потрібно досягти справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, щоб під час відповідного втручання був дотриманий принцип законності і воно не було свавільним, тобто стягнення повинне бути пропорційним, воно має відповідати тяжкості скоєного правопорушення, а також його наслідкам.

Доказів, які б спростовували правильність висновків суду першої інстанції, апелянтом не надано, не встановлено їх і при апеляційному перегляді. Більш того, порушень норм КУпАП під час складання протоколу, які потягли б безумовне скасування постанови суду, апеляційним судом не встановлено.

Враховуючи наведене, апеляційний суд дійшов висновку, що судом першої інстанції прийнято законне та обґрунтоване рішення щодо порушення ОСОБА_1 п.п. 8.4Б, 16.11 Правил дорожнього руху України та притягнуто за ст. 124 КУпАП до відповідальності, а тому посилання останнього на незаконність та необґрунтованість судової постанови є безпідставними.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що у суду не було законних повноважень встановлювати наявність в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП, та визнавати його винним у вчиненні зазначеного правопорушення, оскільки на час розгляду справи закінчились передбачені ст. 38 КУпАП строки розгляду справи є необґрунтованим та не відповідають вимогам закону, оскільки ст.38 КУпАП передбачені не строки розгляду справи про адміністративне правопорушення та притягнення особи до адміністративної відповідальності, а лише строки накладення адміністративного стягнення.

Статтею 247 КУпАП передбачено, що провадження у справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за наявності однієї з обставин, передбачених цією статтею, у тому числі, і у зв`язку із закінченням строків накладення адміністративного стягнення (п. 7 ст. 247 КУпАП).

Чинними нормами КУпАП дійсно не передбачено, чи підлягає встановленню вина особи, щодо якої закривається справа про адміністративне правопорушення на підставі п. 7 ст. 247 КУпАП у зв`язку із закінченням строків накладення адміністративного стягнення, передбачених ст. 38 КУпАП.

Апеляційний суд вважає, що вказане питання необхідно вирішувати, виходячи з аналізу чинних процесуальних норм КУпАП, а також керуючись положеннями ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо права на справедливий суд особи, яка притягується до адміністративної відповідальності.

Згідно вимог ст.280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 284 КУпАП постанова про закриття справи виноситься, окрім інших підстав, за наявності обставин, передбачених статтею 247 цього Кодексу.

За змістом статті 247 КУпАП справа про адміністративне правопорушення відносно особи може бути закрита як з реабілітуючих, так і нереабілітуючих підстав.

Так, п. 1 ст. 247 КУпАП, зокрема, передбачено, що провадження у справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за відсутності події і складу адміністративного правопорушення, що є реабілітуючою підставою для закриття провадження.

Закриття провадження на підставі п. 7 ст. 247 КУпАП у зв`язку із закінченням на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків накладення адміністративного стягнення, передбачених ст. 38 КУпАП, відповідно, є нереабілітуючою підставою для закриття провадження.

Аналізуючи та дотримуючись низки вищенаведених норм, апеляційний суд вважає, що питання щодо встановлення вини особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, повинно вирішуватись у кожній конкретній справі в залежності від стадії провадження, на якій виникли обставини, передбачені ст. 247 КУпАП, що виключають провадження у справі, а також з урахуванням позиції особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, щодо підстав для закриття провадження у справі.

Зокрема, якщо особа заперечує свою вину у вчиненні адміністративного правопорушення та доводить свою невинуватість, то закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення, з урахуванням вимог ст.280 КУпАП, без з`ясування питання про наявність події і складу адміністративного правопорушення є процесуально неприпустимим.

Таким чином, оскільки сплив строку накладення адміністративного стягнення є нереабілітуючою підставою для закриття провадження в справі про адміністративне правопорушення, тоді як за приписами п.7 ч.1 ст.247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю у разі закінчення на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених статтею 38 цього Кодексу, то за таких обставин хоча і особа в резолютивній частині постанови винною не визнається, але її вина у вчиненні адміністративного правопорушення при спливі строку накладення адміністративного стягнення презюмується, саме з тих причин, що це нереабілітуюча підстава закриття справи про адміністративне правопорушення і у разі, якщо особа, яка притягується до адміністративної відповідальності вважає, що в її діях відсутній склад адміністративного правопорушення або відсутня подія, він не позбавлений процесуальної можливості ставити саме такі апеляційні вимоги і відповідно просити закриття провадження в справі на підставі п.1 ст. 247 КУпАП, а не на підставі п.7 ст. 247 КУпАП.

Відповідно до вимог ст. ст. 245, 251, 252, 280 КУпАП, суд зобов`язаний повно, всебічно та об`єктивно з`ясувати всі обставини справи, встановити чи було вчинено адміністративне правопорушення та чи винна особа у його вчиненні, дослідити наявні у справі докази, дати їм належну правову оцінку і в залежності від встановленого, прийняти мотивоване законне рішення.

Отже, аналізуючи зміст положень ст. 38, п.7 ст.247 та ст.280 КУпАП, вбачається, що суд, вирішуючи питання щодо закриття провадження у зв`язку із закінченням строків притягнення до кримінальної відповідальності, повинен встановити чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, та у разі встановлення усіх зазначених обставин, суд звільняє особу лише від накладення адміністративного стягнення при встановленні її вини у вчиненні адміністративного правопорушення.

За таких обставин, суд першої інстанції, дотримуючись вимог ст.280 КУпАП, дійшов правильного висновку про визнання ОСОБА_1 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП, про що навів обґрунтовані мотиви прийнятого рішення в мотивувальній частині оскаржуваної постанови, після чого вірно закрив провадження у цій справі у зв`язку із закінченням строків притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності.

Апеляційний суд вважає, що постанова суду першої інстанції є законною та обґрунтованою і скасуванню за доводами, викладеними в апеляційній скарзі не підлягає.

Керуючись ст. 294 КУпАП, -

п о с т а н о в и в :

Клопотання ОСОБА_1 задовольнити поновивши йому процесуальний строк на апеляційне оскарження постанови судді Чугуївського міського суду Харківської області від 19 лютого 2020 року.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову судді Чугуївського міського суду Харківської області від 19 лютого 2020 року, якою ОСОБА_1 визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП, а провадження у справі закрито у зв`язку із закінченням строків передбачених ст.38КУпАП, залишити без змін.

Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя С.К. Шабельніков