ОЧАКІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 483/198/22
Провадження № 3/483/124/2022
ПОСТАНОВА
Іменем України
18 лютого 2022 року м. Очаків

Суддя Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області Шевиріна Т.Д., розглянувши справу про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 172-20 КУпАП, відносно ОСОБА_1 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, військовослужбовець військової частини НОМЕР_1 , проживає та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер відсутній, -

В С Т А Н О В И Л А :

18 лютого 2022 року до Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області надійшов протокол серії ОДМ № 4/32, складений 17 лютого 2022 року, згідно з яким ОСОБА_1 обвинувачується у вчиненні адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена частиною 3 статті 172-20 КУпАП.

За змістом зазначеного протоколу, 17 лютого 2022 року ОСОБА_1 , будучи військовослужбовцем, проходячи військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , в умовах особливого періоду, виконував обов`язки військової служби в стані алкогольного сп`яніння, що було визначене у відділенні військової служби правопорядку Миколаївського відділу ВСП за допомогою алкотестеру марки «Алконт-М» «002234, який визначив вміст алкоголю на рівні 0,21 проміле.

ОСОБА_1 в судовому засіданні винним себе не визнав та пояснив, що 16 лютого 2022 року вжив горілку в кількості приблизно 200 грамів, а вранці наступного дня, тобто 17 лютого 2022 року, почуваючи себе в доброму стані, пішов на військову службу. Прибувши на службу був направлений до ВСП для спростування ознак алкогольного сп`яніння. Після проходження відповідного огляду приладом марки «Алконт-М» було визначено стан сп`яніння на рівні 0,21 проміле. Вважає, що прилад дав похибку, що виключає адміністративну відповідальність.

Відповідно до п. 7 Інструкції про порядок оформлення і складання матеріалів про військові адміністративні правопорушення, передбачені статтею 172-20 Кодексу України про адміністративні правопорушення, затвердженої Наказом служби зовнішньої розвідки від 14 серпня 2018 року за № 300 (далі Інструкція), у разі виявлення факту або виникнення підозри у розпиванні алкогольних, слабоалкогольних напоїв, вживанні наркотичних засобів, психотропних речовин чи їх аналогів військовослужбовцем на території місця проходження військової служби, військових об`єктів, або появи військовослужбовця на території місця проходження військової служби, військових об`єктів у нетверезому стані, у стані наркотичного чи іншого сп`яніння, або виконання військовослужбовцем обов`язків військової служби в нетверезому стані, у стані наркотичного чи іншого сп`яніння для підтвердження ознак військового адміністративного правопорушення (стаття 172-20 КУпАП) такого військовослужбовця направляють до закладу охорони здоров`я на підставі письмового направлення військовослужбовця на огляд з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння (додаток 2).

З бланку направлення вбачається, що в ньому мають бути зазначені ознаки виду сп`яніння, що дають підстави вважати, що особа вживала наркотичні засоби.

Таким чином, складання письмового направлення є гарантією проведення первинного огляду особи та водночас запобіжником від зловживання з боку посадових осіб відносно підлеглих.

В той же час, лікар, отримавши відповідне письмове направлення, перевіряє наявність зовнішніх ознак сп`яніння та порівнює їх з результатом дослідження, після чого робить висновок.

З долучених до протоколу доказів вбачається, що ОСОБА_1 пройшов огляд на стан сп`яніння у військовій службі правопорядку, що не є медичним закладом, а відтак не має повноважень на здійснення огляду на стан алкогольного сп`яніння осіб.

При цьому, матеріали справи не містять доказів направлення на обстеження ОСОБА_1 до медичного закладу, як того вимагає п. 7 Інструкції.

Виходячи з того, що протокол про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності складений на підставі результату, що визначений не в медичному закладі, що є порушенням п. 7 Інструкції, суд дійшов висновку, що такий огляд не може вважатися дійсним, а отриманий доказ - допустимим.

Вважаючи, що надані докази не доводять вини ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 172-20 КУпАП України, суд виходить з такого.

За прецедентною практикою Європейського суду з прав людини поняття «кримінальне обвинувачення», вжите в тексті статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (надалі Європейська конвенція), підлягає автономному тлумаченню (пункт 81 Рішення у справі «Енгель та інші проти Нідерландів» від 08 червня 1976 року («Engel and others v. The Netherlands»). В цьому рішенні Європейський суд вперше вказав на принцип автономного тлумачення поняття «обвинувачення», сформулювавши критерії, які мають бути проаналізовані при вирішенні цього питання (тест Енгеля).

Так, визначення того, чи можна висунуте особі обвинувачення, яке національним законом віднесено до сфери дисциплінарних або адміністративних проступків, вважати кримінальним в розумінні статті 6 Європейської конвенції слід здійснювати за таким критеріями: чи визнається діяння злочином в національному законі, чи поширюється норма закону, якою встановлена відповідальність за таке діяння, на невизначене коло осіб, а також застосувати критерій правових наслідків, тобто оцінити форму та тяжкість правових наслідків в разі вчинення такого діяння.

У своїй практиці, в тому числі у справах «Швидка проти України» (рішення від 30 жовтня 2014 року) та «Гурепка проти України» (рішення від 06 вересня 2005 року) Європейський суд розглядав обвинувачення у справах про адміністративні правопорушення на предмет дотримання гарантій статті 6 Європейської конвенції.

З урахуванням викладеного, а також того, що обвинувачення у вчиненні правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 172-20 КУпАП за колом осіб та за ступенем тяжкості покарання, яке загрожує особі в разі визнання її винною, може розглядатися як кримінальне в розумінні Європейської конвенції, суд перевіряє процедуру притягнення особи до відповідальності на предмет дотримання гарантій статті 6.

Так, частиною 2 зазначеної статті Європейської конвенції, зокрема, гарантовано, що кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

При цьому, процедура дослідження доказів та їх оцінка відноситься на розсуд національних судових установ, які мають керуватися принципами, закладеними в національному законодавстві.

Оцінюючи долучені до протоколу докази щодо їх достовірності, належності, достатності та узгодженості між собою, суд перевіряє, чи була дотримана встановлена законом процедура їх отримання, тобто чи були дотримані процесуальні гарантії прав особи, які б унеможливлювали свавілля з боку держави.

Використовуючи принцип доведення поза розумним сумнівом, а також закладений в кримінальному праві принцип тлумачення усіх сумнівів на користь обвинуваченого, суд дійшов висновку про недоведеність події правопорушення та вини ОСОБА_1 у його вчиненні належними, допустимими і достатніми доказами.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 284 КУпАП, по справі про адміністративне правопорушення орган (посадова особа) виносить, зокрема, постанову про закриття справи.

З урахуванням викладеного, вважаю, що справа про адміністративне правопорушення підлягає закриттю у зв`язку із недоведеністю події адміністративного правопорушення та вини ОСОБА_1 у його вчиненні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 283-285, 294 КУпАП,

П О С Т А Н О В И Л А :

Справу за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена частиною 3 статті 172-20 КУпАП закрити за недоведеністю події правопорушення та вини ОСОБА_1 у його вчиненні.

Постанову протягом десяти днів з дня винесення може бути оскаржено до Миколаївського апеляційного суду через Очаківський міськрайонний суд Миколаївської області особою, щодо якої її винесено, або її захисником.

Суддя: