П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 лютого 2022 року м. Київ

Справа № 760/21954/21

Провадження: № 33/824/870/2022

Суддя судової палати з розгляду цивільних справ Київського апеляційного суду Невідома Т.О.,

за участю ОСОБА_1 в інтересах Київської митниці Державної митної служби України

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах Київської митниці Державної митної служби України

на постанову Солом`янського районного суду міста Києва від 05 листопада 2021 року, винесену під головуванням судді Коробенка С.В.,

про притягнення до адміністративної відповідальності за ст. 471 МК України ОСОБА_3 ( ОСОБА_3 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина Іраку, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

в с т а н о в и л а :

Постановою Солом`янського районного суду м. Києва від 05 листопада 2021 року ОСОБА_3 визнано винним у порушенні митних правил, передбачених ст. 471 МК України.

Застосовано до ОСОБА_3 адміністративне стягнення у вигляді штрафу на користь держави в розмірі 1700 грн, без конфіскації безпосередніх предметів правопорушення.

Безпосередні предмети правопорушення - вилучену валюту, а саме 2200 доларів США, повернуто ОСОБА_3 .

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір в сумі 454,00 грн.

Не погодившись із таким судовим рішенням, ОСОБА_2 в інтересах Київської митниці Державної митної служби України 10 листопада 2021 року направив апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просив скасувати постанову Солом`янського районного суду міста Києва від 05 листопада 2021 року та ухвалити нове судове рішення, яким ОСОБА_3 визнати винним у вчиненні порушень митних правил за ознаками ст. 471 МК України та застосувати до останнього стягнення у виді штрафу в розмірі 1700 грн з конфіскацією товарів - грошових коштів у сумі 2200 доларів США.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що оскаржувана постанова суду суперечить положенням ст.ст. 251, 252, 280 КУпАП, положенням міжнародних угод, оскільки суд однобічно та упереджено підійшов до накладення стягнення у виді штрафу без застосування конфіскації обмежених до переміщення валютних цінностей.

Представник митниці вважає, що висновок суду про відсутність підстав для застосування щодо правопорушника додаткового стягнення у виді конфіскації вилученої валюти не ґрунтується на вимогах чинного законодавства України, оскільки чинним законодавством України не передбачено можливості звільнення правопорушника від застосування щодо нього обов`язкового стягнення, у тому числі й конфіскації предметів порушення митних правил.

Вислухавши пояснення представника Київської митниці Державної митної служби України, дослідивши письмові матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість постанови суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, доходжу висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 245 КУпАП, серед ряду завдань провадження в справах про адміністративні правопорушення є всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи та вирішення її в точній відповідності з законом.

Згідно з положеннями ст.ст. 278, 280 КУпАП, суд першої інстанції при підготовці до розгляду справи про адміністративне правопорушення має вирішити питання про правильність складання протоколу та інших матеріалів справи, чи є необхідність у витребуванні додаткових матеріалів, а при розгляді справи зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно приписів ч. 7 ст. 294 КУпАП, апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги.

Так, фактичні обставини вчиненого порушення митних правил, а також правова кваліфікація дій ОСОБА_3 за ст.471 МК України ніким з учасників не оспорюється.

Постанова Солом`янського районного суду міста Києва від 05 листопада 2021 року оскаржується в частині не застосування адміністративного стягнення у виді конфіскації грошових коштів.

Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом, 21.07.2021 року о 09 год. 28 хв. громадянин Іраку ОСОБА_3 , що прибув до України з Іраку через Туреччину, м. Стамбул, рейсом 457, авіакомпанії «Турецькі авіалінії» проходив митний контроль в зоні митного контролю в зоні митного контролю залу «Приліт» терміналу «D» ДП МА «Бориспіль».

Для проходження митного контролю ОСОБА_3 своїми діями обрав канал, позначений символами зеленого кольору - «зелений коридор», тим самим, відповідно до ч. 5 ст. 366 МК України заявив про те, що переміщувані ним через митний кордон України товари не підлягають письмовому декларуванню, оподаткуванню митними платежами, не підпадають під встановлені законодавством заборони та обмеження щодо ввезення на митну територію України.

При усному опитуванні пасажир ОСОБА_3 повідомив, що переміщує готівку в розмірі 10 000 доларів США. Зазначений громадянин був запрошений до оглядової кімнати, в якій ним було видано готівку в розмірі 13967 доларів США, що знаходились в гаманці, який лежав у ручній сумці (ручна поклажа). Готівка переміщувалась без ознак приховування. Зі слів ОСОБА_3 , валюта належить йому особисто.

Оскільки проходження митного контролю «зеленим коридором» передбачає наявність у громадян готівки у сумі, що не перевищує 10 000 євро (чи еквівалент цієї суми в іншій валюті), то із виявленої суми у ОСОБА_3 було пропущено через митний кордон 11 767 доларів США (еквівалент 9999 євро) та вилучено 2200 доларів США, про що зазначено в протоколі про порушення митних правил.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги щодо наявності підстав для застосування до ОСОБА_3 додаткового стягнення у виді конфіскації товарів, яке передбачено санкцією ст.471 МК України як обов`язкове за вчинене правопорушення, суд виходить з наступного.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 486 МК України, завданням провадження у справах про порушення митних правил є своєчасне, всебічне, повне, та об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її з дотриманням вимог закону, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню порушень митних правил, та запобігання таким правопорушенням.

Положеннями ст. 489 МК України визначено, що при розгляді справи про порушення митних правил суд зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують та/або обтяжують відповідальність, чи є підстави для звільнення особи, що вчинила правопорушення від адміністративної відповідальності, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Як убачається з матеріалів провадження, вказані вимоги закону при розгляді протоколу про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_3 були дотримані в повному обсязі.

Так, висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_3 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 471 Митного кодексу України, відповідає фактичним обставинам справи, підтверджується розглянутими в судовому засіданні доказами і є обґрунтованим. Крім того, висновок суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_3 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 471 Митного кодексу України, представником Київської митниці Держмитслужби не оскаржується.

Щодо доводів апеляційної скарги про безпідставне не застосування судом першої інстанції конфіскації безпосередніх предметів правопорушення, апеляційний суд зазначає наступне.

У відповідності до правил ч.1 ст.466 МК України, адміністративні стягнення за порушення митних правил не можуть бути застосовані інакше, як на підставі та в порядку, що встановлені цим Кодексом та іншими законами України.

Згідно вимог ст.471 МК України, порушення встановленого цим Кодексом порядку проходження митного контролю в зонах (коридорах) спрощеного митного контролю, тобто переміщення через митний кордон України особою, яка формою проходження митного контролю обрала проходження (проїзд) через «зелений коридор», товарів, переміщення яких через митний кордон України заборонено або обмежено законодавством України, або товарів в обсягах, що перевищують неоподатковувану норму переміщення через митний кордон України, - тягне за собою накладення штрафу в розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а у разі якщо безпосередніми предметами правопорушення є товари, переміщення яких через митний кордон України заборонено або обмежено законодавством України, - також конфіскацію цих товарів. Тобто конфіскація є обов`язковим видом стягнення і не має альтернативи відповідно до національного Закону .

Так, відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суд, використовує Конвенцію (Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод) та практику Суду (Європейського суду з прав людини) як джерело права.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі по тексту - Перший протокол), кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Як випливає зі змісту положень ст. 1 Першого протоколу, вони містять три правила: перше правило має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друге - стосується позбавлення майна і визначає певні умови для визнання втручання у право на мирне володіння майном правомірним; третє - визнає за державами право контролювати використання майна за наявності певних умов для цього. Зазначені правила не застосовуються окремо, вони мають тлумачитися у світлі загального принципу першого правила.

У практиці Європейського суду з прав людини (далі по тексту - Суд) напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями ст. 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний інтерес»; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

При цьому, Суд констатує порушення державою ст. 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм.

Європейський суд з прав людини у справі «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року, зазначив, що позбавлення майна може бути виправданим лише у випадку, якщо буде показаний, inter alia, «інтерес суспільства» та «умови, передбачені законом». Більше того, будь-яке втручання у право власності обов`язково повинно відповідати принципу пропорційності. Як неодноразово зазначав Суд, «справедливий баланс» має бути дотриманий між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основних прав людини. Пошук такого справедливого балансу пролягає через всю Конвенцію. Далі Суд зазначає, що необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа, про яку йдеться, несе «індивідуальний і надмірний тягар» (див. рішення щодо Брумареску (Brumaresku), параграф 78).

Отже, оцінюючи дотримання права на мирне володіння своїм майном, передбаченого ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Суд, перш за все виходить із оцінки дотримання принципу правомірності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном та оцінки забезпечення «справедливого балансу»/дотримання принципу пропорційності (справедливої рівноваги між інтересами суспільства і основними правами окремої людини) (п.п. 69, 73 рішення у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, п.п.31, 34 рішення у справі «Ісмаїлов проти РФ» від 06 листопада 2008 року).

Правильне застосування законодавства незаперечно становить суспільний інтерес, проте, із урахуванням обставин даної справи, не відповідатиме принципу пропорційності (справедливої рівноваги між вимогами загальних інтересів і вимогами захисту основних прав конкретної особи), а необхідна рівновага не буде забезпечена, якщо відповідна особа буде нести «особистий і надмірний тягар».

Апеляційний суд звертає увагу на те, що відповідальність за ст. 471 МК України настає за порушення встановленого МК України порядку проходження митного контролю в зонах (коридорах) спрощеного митного контролю.

За вчинення зазначеного правопорушення, передбачене стягнення у виді штрафу в розмірі ста неоподаткованих мінімумів доходів громадян, а у разі якщо безпосереднім предметом порушення є товари, переміщення яких через митний кордон України заборонено або обмежено законодавством України - також конфіскацію цих товарів.

За змістом п. 57 ч.1 ст.4 МК України, валютні цінності є товаром.

В той же час, національне законодавство не містить будь-якого нормативного документа, який би забороняв переміщення валютних цінностей у виді готівкових коштів через митний кордон України.

Щодо визнання валютних цінностей у вигляді готівки товаром обмеженим до переміщення через митний кордон України, то суд при вирішенні даного питання звертає увагу на таке.

Обмеження, щодо переміщення окремих товарів через митний кордон України визначені ст. 197 МК України. Відповідно до частини першої та другої цієї статті, обмеженими до переміщення через митний кордон України є товари, митне оформлення яких здійснюється на підставі документів, які підтверджують дотримання зазначених обмежень, виданих державними органами, уповноваженими на здійснення відповідних контрольних функцій, іншими юридичними особами, уповноваженими на їх видачу, якщо подання таких документів органами доходів і зборів передбачено законами України. Перелік таких товарів встановлюється Кабінетом Міністрів України. Відповідно до частини третьої ст. 197 МК України, обмеження щодо ввезення на митну територію України чи вивезення за межі території України валютних цінностей можуть встановлюватись Національним банком України.

Аналіз частини першої ст.197 МК України у поєднанні із положеннями Законів України «Про зовнішньоекономічну діяльність», «Про карантин рослин» та «Про ветеринарну медицину», дає підстави стверджувати про те, що для визначення товару таким, який обмежений до переміщення через митний кордон України, необхідна наявність двох ознак: пропуск таких товарів через митний кордон України здійснюється на підставі відповідних дозволів уповноважених органів державної влади, які виконують відповідні контролюючі функції; порядок видачі таких дозволів затверджується Кабінетом Міністрів України.

Як зазначалося вище, обмеження щодо переміщення через митний кордон України валютних цінностей можуть встановлюватися Національним банком України. Аналіз положень наведених вище нормативних документів свідчить про те, що для визнання валютних цінностей у вигляді готівкових коштів, в тому числі, і у іноземній валюті товаром, обмеженим до переміщення через митний кордон України, необхідна наявність будь-якого документа, виданого Кабінетом Міністрів України чи Національним банком України, яким би встановлювалось те, що переміщення валютних цінностей через митний кордон України фізичними особами повинен здійснюватись на підставі відповідного дозволу.

Між тим, будь-якого нормативного документа, яким би встановлювалася необхідність отримання / видачі зазначеного вище дозволу, національне законодавство не містить.

Так, відповідно до ч.1 ст.8 Закону України «Про валюту і валютні операції», транскордонне переміщення фізичними особами валютних цінностей у сумі, що дорівнює або перевищує еквівалент 10 тисяч євро за офіційним курсом валют, встановленим Національним банком України на день переміщення через митний кордон України, підлягає письмовому декларуванню центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову і митну політику, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Поряд із цим, відповідно до ч.3 цієї статті, порядок транскордонного переміщення валютних цінностей суб`єктами валютних операцій і уповноваженими установами визначається Національним банком України з урахуванням норм частини першої цієї статті.

Як убачається із постанови Правління Національного банку України від 02.01.2019 року № 3, якою було затверджене Положення про транскордонне переміщення валютних цінностей, будь-яких обмежень щодо переміщення готівкової валюти через митний кордон України фізичними особами, тобто, необхідності і обов`язковості отримання будь-яких дозволів для переміщення готівкової валюти через митний кордон України, дане положення не містить.

Суд звертає увагу на те, що відповідно до ч. 3 ст. 197 МК України, до повноважень Національного банку України у сфері, яка охоплює переміщення валютних цінностей через митний кордон України відноситься: встановлення обмежень щодо ввезення на митну територію України та вивезення за межі України валютних цінностей; визначення порядку переміщення валютних цінностей через митний кордон України, у тому числі особливостей декларування валютних цінностей (зокрема визначення граничних сум валютних цінностей, які підлягають письмовому або усному декларуванню).

Аналіз указаної правової норми у поєднанні із положеннями ч. 1 ст. 197 МК Україниуказує на те, що обмеження щодо переміщення валютних цінностей через митний кордон України та порядок переміщення валютних цінностей через митний кордон України, у тому числі, особливості декларування валютних цінностей та визначення граничних сум валютних цінностей, які підлягають письмовому або усному декларуванню, не є тотожними поняттями.

Вивчення Положення про транскордонне переміщення валютних цінностей, затверджене постановою Правління Національного банку України від 02.01.2019 року № 3 дає підстави стверджувати, що цим Положенням встановлюється саме порядок переміщення готівкової валюти через митний кордон України та гранична сума переміщення готівкової валюти за умови її усного декларування. Встановлення зазначеної граничної суми переміщення валюти через митний кордон України за умови її усного декларування, на думку суду, не є тотожним встановленню обмежень щодо переміщення іноземної валюти через митний кордон України, оскільки при цьому, не вимагається надання будь-яких дозволів на таке переміщення, що є однією із ознак, якими характеризуються товари, обмежені до переміщення через митний кордон України.

Наведене у своїй сукупності свідчить про те, що валютні цінності у вигляді готівки не є товаром обмеженим до переміщення фізичними особами через митний кордон України, а тому, у випадку вчинення особою порушення митних правил, передбаченого ст. 471 МК України, якщо безпосереднім предметом порушення митних правил були валютні цінності у вигляді готівки, ці готівкові кошти не підлягають конфіскації, як товар, який не обмежений до переміщення через митний кордон України.

За викладених обставин, з огляду на критерії Європейського суду з прав людини щодо оцінки відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном, принципу правомірності втручання, які викладені вище, стягнення у виді конфіскації готівки безумовно матиме своїм наслідком порушення права особи на мирне володіння своїм майном, за ознакою відсутності законності такого втручання.

Як убачається з протоколу опитування ОСОБА_3 у справі про порушення митних правил №1522/10000/21, метою його поїздки до України було лікування. Також вказував, що митні правила України йому не були відомі, а митну декларацію при в`їзді в Україну він не заповнив, оскільки не знав, що це потрібно робити. Стверджував, що вилучені кошти належать йому особисто.

Отже, переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів поданої апеляційної скарги апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції, приймаючи рішення про звільнення ОСОБА_3 від додаткового адміністративного стягнення у виді конфіскації безпосереднього предмета правопорушення (валюти в розмірі 2200 доларів США), обґрунтовано врахував характер та фактичні обставини вчиненого правопорушення; вірно звернув увагу, що шкода, яку ОСОБА_3 потенційно міг завдати державі, була незначною, оскільки він не ухилявся від сплати мита та інших зборів і не завдав державі іншої шкоди, бо єдине діяння, яке він вчинив, полягає у ненаданні митному органу відповідної декларації, а тому застосування конфіскації вилученої валюти, щодо якої в матеріалах справи відсутні дані щодо її незаконного походження та що шляхом застосування конфіскації буде попереджена інша будь-яка незаконна діяльність, в даному випадку є не компенсаційною, а стримуючою та карною мірою, що істотно вплине на його майновий стан.

Застосоване до ОСОБА_3 стягнення лише у виді штрафу є достатнім для виправлення та належної поведінки правопорушника, відповідає принципу справедливої рівноваги між інтересами суспільства і необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини, закріпленого у ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції.

На підставі наведеного, постанова Солом`янського районного суду міста Києва від 05 листопада 2021 року щодо ОСОБА_3 є законною та обґрунтованою, тому її необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу представника Київської митниці Держмитслужби залишити без задоволення.

Керуючись ст. 294 КУпАП, суддя

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах Київської митниці Державної митної служби України залишити без задоволення.

Постанову Солом`янського районного суду міста Києва від 05 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Т.О. Невідома