Справа № 308/8576/19
Закарпатський апеляційний суд
П О С Т А Н О В А
І м е н е м У к р а ї н и
09.02.2022 м. Ужгород
Закарпатський апеляційний суд в особі судді Стана І. В., за участю представника Закарпатської митниці ДМС України Зубенка І.С., розглянувши апеляційну скаргу, яку подав адвокат Діовші А. Я. в інтересах ОСОБА_1 ,
Постановою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 19 серпня 2019 року
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканець АДРЕСА_1 , гр. України, приватний підприємець,
Постановлено стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 384,20 грн.
В апеляційній скарзі адвокат Діовші А.Я. вказує на те, що постанова судді є незаконною у зв`язку з порушенням норм процесуального та неправильним застосуванням норм матеріального права. Посилається на те, що ОСОБА_1 не порушив встановлений порядок проходження митного контролю, оскільки виявлений та вилучений у нього товар придбаний за спільною домовленістю між пасажирами, що слідували з ним в автомобілі, а тому, перевищення в пропорції 50 кг. на одну особу відсутнє. Вважає, що суд неповно та однобічно дослідив обставини справи, не перевірив об`єктивність та повноту провадження у справі, що в свою чергу свідчить про передчасність висновку про наявність у діях ОСОБА_1 складу передбаченого ст. 471 МК України порушення митних правил. При цьому, стверджує, що в керованому ОСОБА_1 автомобілі знаходились ще дві особи, які за спільною домовленістю з ОСОБА_1 придбали виявлений у автомобілі товар, що в свою чергу свідчить про те, що сумарна фактурна вартість та сумарна вага ввезених товарів не перевищила еквівалент 500 Євро та 50 кг. на одну особу, однак, працівники митного органу при складанні щодо ОСОБА_1 протоколу не взяли до уваги пояснення ОСОБА_1 та пасажирів щодо належності саме йому товару. Також зазначає, що ОСОБА_1 не приховував вищезгаданий товар при ввезенні на митну територію України. Крім того, посилається на те, що виявлені та вилучені в ОСОБА_1 товари відсутні в переліках, що містяться у додатках до постанови КМУ № 436 від 21.05.2012, як такі, що обмежені або заборонені для ввезення в Україну. Просить постанову скасувати, а провадження у справі закрити за відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення.
Заслухавши думку представника Закарпатської митниці ДФС України Зубенка І. С., який судове рішення вважає законним та обґрунтованим і заперечував щодо задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи про порушення митних правил, дослідивши зібрані у справі докази, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.
Справа про адміністративне правопорушення розглядається без участі особи, відносно якої складено протокол про порушення митних правил ОСОБА_1 та його представника, - адвоката Діовші А. Я., неявка яких, з огляду на положення ст. 294 КУпАП, не перешкоджає її розгляду. При цьому, апеляційний суд бере до уваги те, що про час та місце розгляду справи учасники повідомлені належним чином; а також те, що від адвоката Діовші А. Я. 09.02.2022 надійшла заява, у якій представник особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, просить розглянути справу про порушення митних правил без їх участі.
Доводи апеляційної скарги про незаконність судового рішення підлягають до часткового задоволення з таких підстав.
Так, відповідно до положень ст. 486 МК України, завданнями провадження в справах про порушення митних правил є своєчасне, всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її з беззаперечним та точним дотриманням вимог закону, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню порушень митних правил, та запобігання таким правопорушенням.
За змістом ст. 489 МК України, посадова особа при розгляді справи про порушення митних правил зобов`язана з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують та/або обтяжують відповідальність, чи є підстави для звільнення особи, що вчинила правопорушення, від адміністративної відповідальності, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Відповідно до вимог ст. 280 КУпАП України, при розгляді справи про адміністративне правопорушення суд зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Згідно з приписами ст. 251 КУпАП доказами у справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами…., протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Так, відповідно до ч. 1 ст. 495 МК доказами у справі про порушення митних правил є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку встановлюються наявність або відсутність порушення митних правил, винність особи у його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Такі дані встановлюються: протоколом про порушення митних правил, протоколами процесуальних дій, додатками до зазначених протоколів; поясненнями свідків; поясненнями особи, яка притягується до відповідальності; висновком експерта та іншими документами.
Відповідно до вимог ст. ст. 245, 251, 252, 280 КУпАП, ст. ст. 486, 489 МК України, суд зобов`язаний повно, всебічно та об`єктивно з`ясувати всі обставини справи, дослідити в судовому засіданні наявні у справі докази, дати їм належну правову оцінку і, в залежності від встановленого, прийняти мотивоване законне рішення.
Апеляційний суд вважає, що винуватість ОСОБА_1 у вчиненні передбаченого ст. 471 МК України адміністративного правопорушення підтверджується сукупністю зібраних у справі, досліджених суддею місцевого суду та перевірених апеляційним судом доказів, яким дана належна правова оцінка у постанові.
Окрім цього, факт порушення ОСОБА_1 митних правил підтверджується, у тому числі й актом про проведення огляду (переогляду) товарів, транспортних засобів, ручної поклажі та багажу від 24.06.2019; актом зважування від 24.06.2019, відповідно до змісту якого загальна вага переміщуваного товару становить 140 кг, що у свою чергу перевищує встановлені норми для ввезення товарів на митну територію України визначені ст. 374 МК України; описом предметів від 24.06.2019; доповідною запискою головного державного інспектора відділу митного оформлення № 1 митного поста «Вилок» Закарпатської митниці Держмитслужби Джуги П. В. від 24.06.2019, та іншими доданими до матеріалів справи та дослідженими у суді першої інстанції, перевіреними апеляційним судом письмовими доказами.
Так, відповідно до ч. 1 ст. 458 Митного кодексу України, порушення митних правил є адміністративним правопорушенням, яке являє собою протиправні, винні (умисні або з необережності) дії чи бездіяльність, що посягають на встановлений цим Кодексом та іншими актами законодавства України порядок переміщення товарів, транспортних засобів комерційного призначення через митний кордон України, пред`явлення їх митним органам для проведення митного контролю та митного оформлення, а також здійснення операцій з товарами, що перебувають під митним контролем або контроль за якими покладено на митні органи цим Кодексом чи іншими законами України, і за які цим Кодексом передбачена адміністративна відповідальність.
Доводи представника особи, яка притягується до адміністративної відповідальнсоті про те, що ОСОБА_1 не порушував порядок проходження митного контролю, оскільки виявлений та вилучений товар придбаний за спільною домовленістю між пасажирами, які їхали разом з ОСОБА_1 у автомобілі, що, на думку апелянта, свідчить про те, що сумарна фактурна вартість та сумарна вага ввезених товарів не перевищила еквівалент 500 Євро та 50 кг на одну особу, апеляційний суд вважає такими, що не знайшли свого підтвердження та спростовуються доказами, які містяться у матеріалах справи. Зокрема, у своїх письмових поясненнях ОСОБА_1 визнав, що товар, який працівники митниці вилучили у результаті митного огляду, належить особисто ОСОБА_1 , жодного стосунку до вказаних предметів ніхто з присутніх у транспортному засобі пасажирів не має. Також апеляційний суд бере до уваги і те, що зазначені пояснення ОСОБА_1 узгоджуються з іншими, дослідженими під час розгляду апеляційної скарги доказами, які є належними, послідовними, достовірними, та достатніми для висновку про те, що ОСОБА_1 таки порушив встановлений порядок проходження митного контролю в зонах (коридорах) спрощеного митного контролю, тобто переміщував через митний кордон України товари у обсягах, що перевищують неоподатковувану норму переміщення через митний кордон України.
Отже, апеляційний суд визнає, що висновки суду першої інстанції про наявність у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 471 МК України, відповідають фактичним обставинам справи та підтверджуються зібраними доказами, які досліджені та оцінені місцевим судом, відтак перевірені на предмет належності та допустимості у суді апеляційної інстанції.
При оцінці пояснень щодо справедливості накладеного на ОСОБА_1 стягнення, апеляційний суд не погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для застосування відносно ОСОБА_1 додаткового стягнення у виді конфіскації вилученого товару, оскільки такі не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, а тому апеляційний суд вважає, що доводи апелянта про необґрунтованість постанови суду у частині накладення адміністративного стягнення у виді конфіскації вказаних товарів є такими, що заслуговують на увагу.
Із диспозиції ст. 471 МК України вбачається, що відповідальність за цією нормою закону настає у випадку порушення встановленого цим Кодексом порядку проходження митного контролю в зонах (коридорах) спрощеного митного контролю, тобто переміщення через митний кордон України особою, яка формою проходження митного контролю обрала проходження (проїзд) через «зелений коридор», товарів, переміщення яких через митний кордон України заборонено або обмежено законодавством України, або товарів в обсягах, що перевищують неоподатковувану норму переміщення через митний кордон України.
Санкція зазначеної норми на час ухвалення судом першої інстанції постанови від 19.08.19, передбачала накладення адміністративного стягнення у виді штрафу в розмірі 100 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, а у разі якщо безпосередніми предметами правопорушення є товари, переміщення яких через митний кордон України заборонено або обмежено законодавством України, - також конфіскацію цих товарів.
У цьому контексті апеляційний суд, враховуючи у тому числі і зміст заяви адвоката Діовші А. Я., який зазначив, що відповідно до рішення Конституційного Суду України від 21.07.2021 у справі №3-261/2019(5915/19), абзац 2 статті 471 МК України втратив чинність, звертає увагу на таке.
Так, з рішення Конституційного Суду України від 21.07.2021 у справі №3-261/2019(5915/19), убачається, що окремі положення абзацу другого статті 471 МК України, а саме: "а у разі якщо безпосередніми предметами правопорушення є товари, переміщення яких через митний кордон України заборонено або обмежено законодавством України, - також конфіскацію цих товарів", визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними).
У цьому ж рішенні Суд встановив, що окремі положення абзацу другого статті 471 МК України, втрачають чинність через шість місяців з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.
Враховуючи наведене, вищезазначені окремі положення абз. 2 ст. 471 МК України в частині конфіскації з 21.01.2022 втратили чинність.
Таким чином, на момент розгляду справи апеляційним судом - 09.02.2022 року, санкція ст. 471 МК України передбачає накладення адміністративного стягнення лише у виді штрафу в розмірі 100 неоподаткованих мінімумів доходів громадян.
Положеннями ст. 58 Конституції України визначено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Водночас, як зазначено, у ч. 3 ст. 3 МК України, норми законів України, які пом`якшують або скасовують відповідальність особи за порушення митних правил, передбачені цим Кодексом, мають зворотну дію в часі, тобто їх норми поширюються і на правопорушення, вчинені до прийняття цих законів. Норми законів України, які встановлюють або посилюють відповідальність за такі правопорушення, зворотної дії в часі не мають.
Відповідно до ч. 1 ст. 466 МК України адміністративне стягнення за порушення митних правил не може бути застосовано інакше, як на підставі та у порядку, що встановлені цим Кодексом та іншими законами України.
З матеріалів справи убачається, що адміністративне правопорушення ОСОБА_1 було вчинено 24.06.2019, тобто до втрати чинності окремих положень абз. 2 ст. 471 МК України, що стосуються конфіскації товарів, які були безпосередніми предметами правопорушення.
Однак, у цьому випадку, беручи до уваги положення ст. 58 Конституції України та ч. 3 ст. 3 МК України, такий вид адміністративного стягнення як конфіскація товарів, які були вилучені у ОСОБА_1 представниками митного органу, не може бути застосований, оскільки з 21.01.2022, він не передбачений санкцією ст. 471 МК України у зв`язку з визнанням його неконституційним.
Зважаючи на вищевикладене, доводи апелянта про незаконність судового рішення у цій частині є слушними, доцільними і такими, що знайшли своє підтвердження.
Відповідно до ч. 1 ст. 466 МК України адміністративне стягнення за порушення митних правил не може бути застосовано інакше, як на підставі та в порядку, що встановлені цим Кодексом та іншими законами України.
При вирішенні питання щодо накладеного адміністративного стягнення апеляційний суд виходить із положень ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, практики Європейського суду, які, згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовуються судами при розгляді справ, як джерело права, а також положень ст. 33 КУпАП.
У контексті цього, апеляційний суд звертає увагу на практику Європейського суду з прав людини, який у своїх рішеннях у справах «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року та «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Ісмаїлов проти РФ» від 06 листопада 2008 року констатує, що втручання у право безперешкодного користування своїм майном передбачає «справедливу рівновагу» між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав людини. Держава при конфіскації майна зобов`язана додержуватися критерію правомірності позбавлення майна (балансу інтересів), визначеного у статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, де вказується, що ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Цей критерій передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між поставленою метою (у цьому випадку регулювання поведінки всіх громадян, які перетинають кордон, шляхом застосування стягнень (штраф та конфіскація), які є як покаранням, так і стримуванням від порушення) та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». Цей критерій більшою мірою оціночний і стосується обставин кожної конкретної справи, а тому повинен бути встановлений щодо кожного конкретного суб`єкта у кожній справі на підставі безпосередньо з`ясованих обставин і фактів.
Апеляційний суд вважає, що накладене на ОСОБА_1 адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1700 (одна тисяча сімсот) грн, без конфіскації товарів, є достатнім для запобігання вчинення ним інших адміністративних правопорушень та матиме своєрідний профілактичний вплив у майбутньому, а також забезпечить баланс між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту права власності особи ОСОБА_1 .
Керуючись ст. 527-530 МК України, ст. 294 КУпАП, апеляційний суд
П О С Т А Н О В ИВ:
Апеляційну скаргу, яку подав адвокат Діовші А. Я. в інтересах ОСОБА_1 , задовольнити частково.
Постанову Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 19 серпня 2019 року щодо ОСОБА_1 , - змінити.
Вважати ОСОБА_1 притягнутим до адміністративної відповідальності за ст. 471 МК України, до штрафу в розмірі 1700 (однієї тисячі сімсот ) гривень.
У решті постанову залишити без зміни.
Постанова набирає законної сили негайно, є остаточною й оскарженню не підлягає.
Суддя Іван СТАН