ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 937/8422/21 Головуючий в 1 інст. Сметаніна А.В.
Провадження № 33/807/75/22 Доповідач в 2 інст. - Рассуждай В.Я.
Категорія: ст.124 КУпАП
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 січня 2022 року м. Запоріжжя

Суддя Запорізького апеляційного суду Рассуждай В.Я., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Запорізького апеляційного суду справу про адміністративне правопорушення, за участі захисника - адвоката Рощина В.С., за апеляційною скаргою захисника особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 - адвоката Рощина В.С. на постанову Мелітопольського міськрайонного суду м. Запоріжжя від 26 листопада 2021 року, якою

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Мелітополь, громадянина України, непрацюючого, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП та піддано адміністративному стягненню у вигляді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк шість місяців, стягнуто судовий збір,

В С Т А Н О В И В:

Згідно постанови суду першої інстанції, встановлено, що 30 серпня 2021 року, о 21 годині 10 хвилин, ОСОБА_1 в м. Мелітополі по вул. М. Грушевського - вул. Гетьманська, здійснив проїзд перехрестя на заборонений червоний сигнал світлофору та скоїв зіткнення з автомобілем ДЕУ, н/з НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_2 , чим порушив вимоги п.8.7.3 е ПДР України. Внаслідок ДТП за медичною допомогою звернувся ОСОБА_2 , автомобілі отримали механічні пошкодження, завдано матеріальні збитки.

В апеляційній скарзі захисник вважає постанову суду першої інстанції незаконною і такою, що підлягає скасуванню.

Вказує, що суд першої інстанції допустив неповноту і однобічність судового розгляду, оскільки не з`ясував всіх обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, невірно оцінив докази у справі.

Зазначає, що протокол не відповідає вимогам ст. 256 КУпАП, адже в протоколі не вказано, яким саме учасником дорожнього руху був ОСОБА_1 .

Наголошує, що покладання пояснень свідка ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у винуватість ОСОБА_5 є неправомірним, оскільки вказані свідки не були безпосередньо допитані судом.

Свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 були присутніми на місці події, хоча вони безпосередньо не бачили обставини події.

Під час призначення покарання не було враховано, що ОСОБА_1 притягується до відповідальності вперше, обставин, які обтяжували покарання не було встановлено. Захисник вважає, що покарання у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами на строк шість місяців є занадто суворе.

Одночасно з цією справою судом розглядалась справи за ч. 1 ст. 130 КУпАП, проте всупереч ст. 36 КУпАП, суд не розглянув їх одночасно, чим порушив порядок накладення адміністративного стягнення.

Просить апеляційний суд постанову районного суду скасувати, а провадження закрити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП.

Вислухавши захисника, перевіривши матеріали адміністративної справи та розглянувши доводи, викладені в апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції дійшов до таких висновків.

У відповідності до вимог ст.245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Згідно ст.251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, та ін.

Відповідно до ст.280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно до вимог ч.2 ст.283 КУпАП постанова повинна містити: найменування органу (прізвище, ім`я та по батькові, посада посадової особи), який виніс постанову; дату розгляду справи; відомості про особу, стосовно якої розглядається справа (прізвище, ім`я та по батькові (за наявності), дата народження, місце проживання чи перебування; опис обставин, установлених під час розгляду справи; зазначення нормативного акта, що передбачає відповідальність за таке адміністративне правопорушення; прийняте у справі рішення.

Відповідно до положень ст.252 КУпАП, орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Аналіз матеріалів справи свідчить, що зазначених вимог закону суддя місцевого суду дотримався в повному обсязі, оскільки проаналізував усі докази у їх сукупності, та дав їм належну оцінку і встановив, за яких обставин трапилась вищевказана дорожньо-транспортна пригода.

Висновки суду, викладені в постанові щодо доведеності винуватості ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП, є обґрунтованими і відповідають дослідженим доказам у справі, яким суддя надав відповідну правову оцінку.

У відповідності до Закону України «Про дорожній рух» встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України. Учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими. Кожний учасник дорожнього руху має право розраховувати на те, що й інші учасники виконують ці Правила.

Так, відповідно до п. 2.3б ПДР України встановлено, що для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі.

Згідно вимог п. 8.7.3 «е» ПДР України заборонено водію рух на червоний сигнал, у тому числі миготливий, або два червоні миготливі сигнали забороняють рух.

ОСОБА_1 під час судового засідання в суді першої інстанції свою вину не визнав.

Незважаючи позицію невизнання вини обвинуваченим ОСОБА_1 , винуватість останнього підтверджується сукупністю доказів, які місцевим судом було надано оцінку, а саме: протоколом про адміністративне правопорушення серії ААБ №251856 (а.с.4), яким звинувачено водія ОСОБА_1 у порушенні вимог п.8.7.3е ПДР України, внаслідок чого відбулося ДТП; схемою ДТП (а.с.8), якою встановлено напрямок руху транспортних засобів та місце зіткнення; фототаблицею з місця ДТП (а.с.9-11), якою вбачається місце розташування транспортних засобів після зіткнення; письмовими поясненнями ОСОБА_2 , свідка ОСОБА_4 , показами ОСОБА_3 .

Апеляційний суд вважає, що місцевий суд вірно дійшов до висновку, що ДТП сталося за вини ОСОБА_1 , який здійснив проїзд на заборонений сигнал світлофору, тобто порушив вимоги п.8.7.3 е ПДР України.

Враховуючи наведені докази, надаючи їм оцінки, суд апеляційної інстанції вважає, що районний суд правильно дійшов до висновку, що в діях водія ОСОБА_1 є зв`язок між наслідками події.

Вказані докази і покази свідків, потерпілого не містять інформації про обставини, які підлягають перевірці в суді апеляційної інстанції, оскільки вони підтверджують факт порушення ОСОБА_1 правил дорожнього руху, які стали причиною ДТП, механізм утворення механічних пошкоджень.

Крім того, апеляційний суд відхиляє доводи про те, що суд повинен був застосувати ст.36 КУпАП, оскільки вказане питання повинні вирішувати під час судового розгляду в суді першої інстанції.

Така підстава, як не застосування судом вимог ст. 36 КУпАП не може бути єдиною підставою для скасування постанови місцевого суду.

Оскільки, скасування судового рішення виключно на підставі формальної констатації та за відсутності інших підстав для скасування постанови суду жодним чином не сприятиме досягненню мети адміністративного провадження і адміністративної відповідальності за вчинення протиправного діяння. Такий підхід був би проявом надмірного формалізму.

Інших доводів, які б заслуговували на увагу і підтверджували позицію апелянта щодо незаконності постанови судді місцевого суду та наявності підстав для закриття провадження у справі, в апеляційній скарзі не наведено й під час апеляційного перегляду справи не встановлені, а доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки встановлених судом першої інстанції обставин події та не спростовують доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.

Вирішуючи питання про визначення відносно ОСОБА_1 адміністративного стягнення, апеляційний суд зазначає наступне.

Завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством (ст. 1 КУпАП).

Відповідно до статті 23 КУпАП, адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобігання вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами.

Відповідно до статті 24 КУпАП стягнення за адміністративне правопорушення накладається у межах, установлених цим Кодексом та іншими законами України.

Юридичний зміст положень ч. 2 ст. 61 Конституції України свідчить про те, що в основу притягнення до юридичної відповідальності має бути покладений конкретний склад правопорушення, яке скоїла особа. Відмінність у складі правопорушення (як в цілому, так і в конкретних його елементах) дає підстави для притягнення особи до різних видів юридичної відповідальності. Також, юридична відповідальність встановлюється за скоєння конкретного правопорушення конкретною особою, тобто вона має індивідуальний характер і характеризується, зокрема наявністю системи покарань та стягнень, можливістю призначення більш м`якого покарання та звільнення від нього тощо. Цей принцип забезпечується можливістю застосування виду юридичної відповідальності в залежності від ступеня суспільної небезпечності скоєного правопорушення. При цьому, принцип індивідуалізації відповідальності знаходить також свій вираз в тому, що при призначенні покарання (стягнення) мають враховуватися всі особливості та обставини справи, характер правопорушення, ступінь здійснення винною особою протиправного наміру, ступінь вини, властиві їй індивідуальні риси, спосіб життя, мотиви скоєння правопорушення і інше.

Відповідно до п. 33 рішення Європейського суду з прав людини від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Одним з проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права.

Суд вважає за необхідне зазначити, що ця позиція ґрунтується, в тому числі, і на рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 N 15-рп/2004 у справі N 1-33/2004.

Тобто, суд призначає стягнення конкретній особі за конкретне правопорушення, максимально індивідуалізуючи стягнення, яке має бути необхідним і достатнім для виправлення поведінки особи для запобігання вчиненню нових правопорушень, вихованню поваги до правил співжиття в українському суспільстві.

Отже, при накладенні стягнення враховуються характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність.

Суд наголошує, що соціальна роль адміністративної відповідальності є надзвичайно важливою насамперед тому, що вона виникає як правовий наслідок неналежної реалізації громадянами і юридичними особами своїх прав і обов`язків у суспільстві. Вона включає не тільки ретроспективну відповідальність, як наслідок правопорушення, але й позитивний аспект, тобто певний внутрішній стан особи, її ставлення до справи, суспільства, своєї поведінки.

Відповідно до матеріалів справ встановлено, що ОСОБА_1 будучи водієм транспортного засобу, здійснив грубе порушення ПДР України, внаслідок чого ОСОБА_2 отримав тілесні ушкодження, а транспортні засоби отримали істотні механічні пошкодження.

Під час розгляду справи встановлено, що автомобіль «Мерседес» вилетів далеко за межі перехрестя, на іншу вулицю, а тому апеляційний суд погоджується з тим, що дії водія ОСОБА_1 були небезпечними для інших учасників дорожнього руху, які могли спричинити суспільно-небезпечні наслідки.

Окрім того, водій ОСОБА_1 під час події був притягнутий працівниками поліції до адміністративної відповідальності за ч. 6 ст. 121, ч. 1 ст. 126 КУпАП (а.с. 7), що свідчить про істотну суспільну протиправність його дій.

Суд наголошує, що громадяни держави приймають на себе певні зобов`язання, правила поведінки, так звані рамки дозволеного. Це у першу чергу правила, що закріплені на законодавчому рівні, й мають сумлінно виконуватися громадянами держави та особами, які перебувають на території України.

З наведеного вище суд резюмує, що в державі встановлені ПДР України, які є безальтернативними і повинні виконуватися всіма учасниками дорожнього руху.

Переглядаючи матеріали справи, встановлено, водій ОСОБА_1 керуючи автомобілем у населеному пункті, грубо порушив ПДР України, які проявилися в тому, що намагався здійснити проїзд на заборонений сигнал світлофору, чим проявив байдуже ставлення до встановлених правил дорожнього руху та життя, здоров`я та безпеки інших учасників дорожнього руху.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд відхиляє повністю доводи апелянта щодо можливості зміни йому адміністративного стягнення, адже враховуючи обставини правопорушення, зухвалість дій водія, порушення декількох вимог ПДР України, зневажаючи повагу до здоров`я інших осіб, зміна вказаного стягнення не буде сприяти завданням адміністративної відповідальності.

В рішенні Європейського суду з прав людини по справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» від 29.06.2007 року, яке з урахуванням положень статей 8, 9 Конституції України, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є частиною національного законодавства, вказано, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі держави. За результатами розгляду вказаної справи, Суд не встановив порушень прав заявників, передбачених ч. ч. 1, 2 ст. 6 Європейської Конвенції з прав людини.

Враховуючи матеріали справи та особу порушника, суд першої інстанції дійшов до вірних висновків, що неможливо призначити адміністративне стягнення за вказані порушення без позбавлення права керування транспортними засобами на певний строк.

Отже, апеляційний суд вважає, що адміністративне стягнення у виді позбавлення права керуванням всіма видами транспортних засобів на строк шість місяців, є тим стягненням, що відповідно до ст. 23 КУпАП, буде сприяти запобіганню вчинення ОСОБА_1 нових правопорушень і розумінням на психологічному рівні, рівня тяжкості скоєного діяння.

На підставі зазначеного, керуючись ст. 294 КУпАП, суддя, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу захисника особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 - адвоката Рощина В. С., залишити без задоволення.

Постанову Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 26 листопада 2021 року, якою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя Запорізького

апеляційного суду В.Я. Рассуждай

Дата документу Справа № 937/8422/21