ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Апеляційне провадження № 33/818/343/22 Суддя доповідач Шабельніков С.К.
Категорія: ст. 124 КУпАП
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2022 року м.Харків

суддя Харківського апеляційного суду Шабельніков С.К.,

за участю секретаря - Вакула Н.С.,

особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, - ОСОБА_1 ,

захисника - Шумейка Я.В.,

потерпілого - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову судді Дзержинського районного суду м.Харкова від 13 квітня 2021 року у справі про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_1 за ст.124 КУпАП, -

в с т а н о в и в:

Цією постановою провадження у справі стосовно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, тимчасово не працюючого, проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

про притягнення до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП закрити у зв`язку із закінченням строку притягнення до адміністративної відповідальності, передбаченого ст.38 КУпАП.

Постановою встановлено, що 31.07.2020 року о 17 годині 30 хвилин ОСОБА_1 , керуючи автомобілем Renault Megane, номерний знак НОМЕР_1 , на перехресті вул. Трінклера та вул. Культури у м. Хархові, рухаючись по коліям зустрічного напрямку допустив зіткнення з автомобілем Audi Q7, державний номерний знак НОМЕР_2 , який знаходився на перехресті. Внаслідок ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження, чим заподіяно матеріальну шкоду.

В своїй апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить змінити постанову Дзержинського районного суду м.Харкова від 13.04.2021 по справі № 638/12485/20, виключивши з мотивувальної частини посилання на встановлення вини водія ОСОБА_1 в ДТП, яке відбулось 31.07.2020 року.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що він не згоден із прийнятим рішенням в частині встановлення вини ОСОБА_1 та вважаю, що ця постанова не обґрунтована належним чином і підлягає апеляційному оскарженню у зв`язку з неповнотою проведеного судового розгляду, не врахуванням всіх доказів по справі, а також що при винесенні постанови було порушено право ОСОБА_1 на справедливий судовий захист, принцип верховенства права, законності, рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, рішення суду ухвалено на підставі показань свідків, які надали неправдиві показання у судовому засіданні, а також судом не враховано механізм зіткнення транспортних засобів, який встановлено висновком експерта.

Крім того, апелянт зазначає, що суд, встановлюючи вину водія ОСОБА_1 шляхом порушення ним вимог п.8.10 Правил дорожнього руху України, посилається на протокол про адміністративне правопорушення серії ДПР18 №524487 від 28.08.2020 року, в фабулі якого не міститься посилання на порушення зазначеного пункту ПДР України, а зазначено факт порушення водієм ОСОБА_1 вимог п.11.9 ПДР України. Таким чином, ОСОБА_1 визнано винним в порушенні такого пункту ПДР України, за порушення якого відносно нього не складалося протоколу про адміністративне правопорушення.

В своїх апеляційних доводах ОСОБА_1 також зазначає, що нормами КУпАП не передбачено винесення постанови про визнання особи винною у скоєнні адміністративного правопорушення з одночасним закриттям провадження у справі про адміністративне правопорушення на підставі пункту 7 частини 1 статті 247 КУпАП.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи ОСОБА_1 та його захисника Шумейка Я.В., які підтримали апеляційну скаргу в повному обсязі та просили її задовольнити, заперечення потерпілого ОСОБА_2 щодо задоволення поданої апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Згідно вимог ст.ст. 245, 251, 252, 280 КУпАП, суд повинен повно, всебічно та об`єктивно з`ясувати всі обставини справи, дати належну оцінку зібраним доказам. Зокрема, суд повинен з`ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи є винною дана особа в його вчиненні.

Як вбачається з відомостей, що є наявними в матеріалах справи, суд першої інстанції не порушив вказаних вимог закону, встановивши обставини, які мають значення для правильного розгляду справи і вирішення питання винності ОСОБА_1 щодо порушення Правил дорожнього руху України.

Переглядаючи оскаржувану постанову в межах доводів поданої апеляційної скарги ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції дійшов висновку про її законність та обґрунтованість, виходячи з наступного.

Визнаючи ОСОБА_1 винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП, суд першої інстанції послався на докази, а саме відомості, що містяться у: протоколі про адміністративне правопорушення серії ДПР 18 № 524487 від 28.08.2020 року (а.с. 1); схемі місця ДТП від 31.07.2020 (а.с.2); висновку комісійної судової транспортно-трасологічної та автотехнічної експертизи №18702/626/627 від 15.02.2021 року та фототаблиці до нього (а.с. 61-70), а також на усні пояснення потерпілого ОСОБА_2 , свідків ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та наданими ними в судовому засіданні в суді першої інстанції.

Так, згідно відомостей протоколу про адміністративне правопорушення серія ДПР18 № 524487 від 28.08.2020 року, 31.07.2020 року о 17 годині 30 хвилин ОСОБА_1 , керуючи автомобілем Renault Megane, номерний знак НОМЕР_1 , на перехресті вул. Трінклера та вул. Культури у м. Хархові, рухаючись по коліям зустрічного напрямку допустив зіткнення з автомобілем Audi Q7, державний номерний знак НОМЕР_2 , який знаходився на перехресті. Внаслідок ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження, чим заподіяно матеріальну шкоду. Своїми діями ОСОБА_1 порушив вимоги п.11.9 ПДР України (а.с.1).

З відомостей зафіксованих в схемі місця ДТП від 31.07.202 року об`єктивно вбачається, що зіткнення між автомобілями Renault Megane та Audi Q7 відбулося на регульованому перехресті, на трамвайній колії, вул. Трінклера та вул. Культури у м. Хархові. В результаті події ДТП автомобіль Audi Q7 отримав наступні механічні пошкодження: накладка лівого порогу, накладка арки заднього лівого колеса, ліва частина заднього бамперу, заднього лівого колеса, ЛФП задньої лівої двері, а автомобіль Renault Megane капоту, переднього лівого крила, переднього бамперу зліва, передній лівий блок фар (а.с.2).

Суд бере до уваги те, що незважаючи на незгоду на час апеляційного розгляду із діями працівника поліції під час складання ним протоколу та схеми місця дорожньо-транспортної пригоди, цей протокол та схема місця ДТП складені уповноваженою державою особою і дії службової особи, що їх складала, в порядку передбаченому чинним законодавством, ОСОБА_1 або його захисником не оскаржувалися, тобто останні не зверталися до суду із позовом в порядку, визначеному КАС України, а також не зверталися зі скаргою на дії працівника поліції до його керівництва, хоча мали для цього достатньо часу. Тобто, зазначені обставини, унеможливлюють будь-які посилання апелянта на незаконність дій працівника поліції під час складення протоколу або щодо невідповідності відомостей, зафіксованих у схемі місця ДТП.

З фотосвітлин, які долучені до матеріалів справи, також вбачається, що зіткнення між автомобілями Renault Megane та Audi Q7 відбулося на регульованому перехресті, на трамвайній колії, вул. Трінклера та вул. Культури у м. Хархові (а.с.19-20).

При цьому, під час судового розгляду за клопотанням захисника Шумейка Я.В. судом першої інстанції своєю постановою від 03 листопада 2020 року було призначено у цій справі комплексну судову автотехнічну та транспортно-трасологічну експертизу, проведення якої доручити експертам Харківського науково дослідного інституту судових експертиз ім. засл. проф.М.С.Бокаріуса, з урахуванням матеріалів адміністративної справи №638/12485/20 (а.с.43-44).

Згідно висновку комісійної судової транспортно-трасологічної та автотехнічної експертизи №18702/626/627 від 15.02.2021 року встановлено, що первинний контакт відбувся лівим кутом переднього бамперу та частково його лівою бічною стороною автомобіля Renault з задньою частиною лівого порогу салону автомобіля Audi. При максимальному зближенні автомобілів у взаємодію вступала передня частина лівого переднього крила автомобіля Renault з лівим заднім колесом автомобіля Audi, задньою частиною арки лівого його заднього колеса, та лівою бічною стороною заднього бамперу. Згідно схеми ДТП автомобілі Audi та Renault в кінцевому положенні розташовані на перехресті, на трамвайній колії, та знаходилися в контакті лівого переднього кута автомобіля Renault з задньою лівою бічною стороною автомобіля Audi. Дане розташування транспортних засобів відповідає встановленому механізму утворення на них пошкоджень. Наведене свідчить про те, що слідова інформація схеми ДТП відповідає механізму зіткнення транспортних засобів. Місце зіткнення транспортних засобів розташовувалося на відстані 5,8 м від правого краю проїзної частини вул. Трінклера по напрямку руху автомобіля Renault, та на відстані 5,4 м від умовного продовження правого краю проїзної частини вул. Культури по напрямку руху автомобіля Audi.

Згідно висновку, оцінка дій водіїв до вимог Правил дорожнього руху України проведена по двом варіантам, згідно письмових пояснень водіїв. В першому варіанті дорожньої ситуації, згідно пояснень ОСОБА_1 , водій ОСОБА_2 повинен був діяти згідно з вимогами п.8.10 Правил дорожнього руху України. Технічна можливість уникнути ДТП для водія ОСОБА_2 визначалася виконанням ним вимог п.8.10 Правил дорожнього руху України, для чого у нього не було будь-яких перешкод технічного характеру. Дії водія ОСОБА_2 не відповідали вимогам п.8.10 ПДР України і, з технічної точки зору, знаходилися у причинному зв`язку з ДТП. В цьому варіанті дорожньої ситуації водій ОСОБА_1 повинен був діяти згідно з вимогами п.12.3 Правил дорожнього руху України. Питання про те, чи мав водій ОСОБА_1 технічну можливість уникнути ДТП у вказаній ним дорожній ситуації, та чи малися в його діях невідповідності вимогам Правилам дорожнього руху України, які б, з технічної точки зору, знаходилися у причинному зв`язку з ДТП, - не вирішувалися.

В другому варіанті дорожньої ситуації, згідно пояснень водія ОСОБА_2 , водій ОСОБА_1 повинен був діяти згідно з вимогами п.8.10 Правил дорожнього руху України. Технічна можливість уникнути ДТП для водія ОСОБА_1 визначалася виконанням ним вимог п.8.10 Правил дорожнього руху України, для чого у нього не було будь-яких перешкод технічного характеру. Дії водія ОСОБА_1 не відповідали вимогам п.8.10 ПДР України і, з технічної точки зору, знаходилися у причинному зв`язку з ДТП. Питання про те, чи мав водій ОСОБА_2 технічну можливість уникнути ДТП у вказаній ним дорожній ситуації, та чи малися в його діях невідповідності вимогам Правилам дорожнього руху України, які б, з технічної точки зору, знаходилися у причинному зв`язку з ДТП, - не вирішувалися.

Вирішити питання постанови в частині причинного зв`язку дій водіїв ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з ДТП, при умові їх руху на зелений сигнал світлофора, - з технічної точки зору неможливо, оскільки в наданих матеріалах справи недостатньо вихідних даних для вирішення даного питання (а.с.61-67).

Крім того, в дослідницькій частині висновку експерта №18702/626/627 від 15.02.2021 року також зазначено, що пояснення водія ОСОБА_5 про те, що в момент, коли автомобіль Audi перетнув траєкторію руху автомобіля Renault, тобто до початку гальмування автомобіля Audi, відстань до нього складала 2…2,5 м і водій ОСОБА_5 , застосувавши гальмування зупинив керований ним автомобіль, являються технічно неспроможними (а.с.10 експертизи).

Свідок ОСОБА_3 в суді першої інстанції надав пояснення про те, 31.07.2020 року він стояв на Сумському ринку і бачив як водій Audi Q7 на зелений сигнал світлофору повертав на вул. Трінклера ліворуч, але зупинився перед пішохідним переходом по вул. Трінклера, разом з іншим автомобілем, щоб пропустити пішоходів. Після чого Audi почала відновлювати свій рух, закінчуючи маневр ліворуч. У цей момент у третій смузі зустрічної полоси трамвайної лінії швидко рухався автомобіль Renault Meganе, який намагався проїхати через це перехрестя на червоний сигнал світлофору. Незважаючи на те, що водій Audi відразу загальмував, зіткнення все ж таки сталося.

Свідок ОСОБА_4 пояснила в суді першої інстанції, що того дня вона сиділа на пасажирському сидінні в автомобілі її товариша ОСОБА_2 . ОСОБА_2 почав перетинати перехрестя на зелений сигнал світлофору, але зупинився перед пішохідним переходом на вул. Трінклера. Пропустивши усіх пішоходів, ОСОБА_2 почав повільно рухатись, завершуючи свій поворот. Відразу після відновлення руху, вона побачила автомобіль Renault, який рухався по вулиці Трінклера по зустрічній смузі трамвайної колії на великій швидкості на червоний сигнал світлофору. ОСОБА_2 швидко натиснув на гальма, але зіткнення не вдалось уникнути.

До матеріалів цієї справи також долучені письмові пояснення вищезазначених свідків (а.с.5, 6, 36, 37), які за своїм змістом відповідають їх показанням, наданими під час судового розгляду в суді першої інстанції.

Безпідставними є доводи апеляційної скарги про те, що пояснення свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не можуть бути доказами у справі, оскільки ці свідки безпосередньо допитані в ході судового розгляду в суді першої інстанції та попереджені про кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивих показань. Також свідки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 надали достатньо детальні і узгоджені між собою пояснення щодо обставин події дорожньо-транспортної пригоди від 31.07.2020 року.

Апелянтом також не надано доказів про те, що свідок ОСОБА_3 має особисту зацікавленість щодо розгляду цієї справи чи має намір обмовити ОСОБА_1 , а тому підстав ставити їх під сумнів у суду апеляційної інстанції немає.

Під час апеляційного розгляду та в суді першої інстанції потерпілий ОСОБА_2 пояснив, що він 31.07.2020 року о 17:30 год. у м. Харкові, рухаючись у чіткій відповідності до ПДР, почав повертати ліворуч на зелений сигнал світлофору, але зупинився, щоб пропустити пішоходів, які йшли по пішохідному переходу через вул. Трінклера. Пропустивши всіх пішоходів, він почав їхати, але відразу після відновлення руху побачив як по вул. Трінклера з боку майдана Свободи в бік вул. Маяковського рухається автомобіль Renault Megane по трамвайній колії зустрічного напрямку на заборонений сигнал світлофору. ОСОБА_2 відразу застосував гальмування, однак зіткнення не вдалося уникнути, автомобіль Renault в`їхав в задню ліву частину його автомобіля.

Крім того, в ході апеляційного розгляду ОСОБА_1 зазначив, що клопотань про повернення матеріалів цієї справи на дооформлення органу, який склав протокол про адміністративне правопорушення серія ДПР18 № 524487 від 28.08.2020 року. Таких клопотань ОСОБА_1 та його захисник не заявляли і в ході апеляційного розгляду.

Відповідно до п. 8.10 ПДР України, у разі подання світлофором (крім реверсивного) або регулювальником сигналу, що забороняє рух, водії повинні зупинитися перед дорожньою розміткою 1.12 (стоп-лінія), дорожнім знаком 5.62, якщо їх немає не ближче 10 м до найближчої рейки перед залізничним переїздом, перед світлофором, пішохідним переходом, а якщо і вони відсутні та в усіх інших випадках перед перехрещуваною проїзною частиною, не створюючи перешкод для руху пішоходів.

Таким чином, з урахуванням вищенаведених показань свідків та потерпілого, а також відомостей письмових доказів, в тому числі висновку експерта №18702/626/627 від 15.02.2021 року, водій ОСОБА_1 , керуючи автомобілем Renault Meganе, не дотримався вимог п. 8.10 ПДР України та допустив зіткнення з автомобілем Audi Q7, що спричинило пошкодження транспортних засобів, за що передбачена відповідальність за ст. 124 КУпАП.

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 свою провину у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди заперечував. Причиною виникнення ДТП, на його думку, стало порушення правил дорожнього руху водієм ОСОБА_2 . Апеляційний суд звертає увагу на те, що за змістом ст.ст.279, 280 КУпАП справа про адміністративне правопорушення розглядається судом у межах тих обставин, які зазначені у протоколі про адміністративне порушення. Крім того, такі твердження повністю спростовуються відомостями, що містяться у протоколі про адміністративне правопорушення серії ДПР18 №524487 від 28.08.2020 року, схемі місця ДТП, письмових пояснень свідків, висновку комісійної судової транспортно-трасологічної та автотехнічної експертизи №18702/626/627 від 15.02.2021 року, а також усними поясненнями потерпілого ОСОБА_2 та свідків ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , які надані ними в судових засіданнях в суді першої інстанції.

Отже, у справі щодо ОСОБА_1 , суд повинен надати оцінку саме його діям в дослідженій дорожній обстановці на предмет відповідності ПДР України.

Викладені обставини свідчать про те, що водій ОСОБА_1 порушив вимоги п. 8.10 ПДР України, що знаходиться в причинно-наслідковому зв`язку з подією дорожньо-транспортної пригоди, а твердження апелянта про те, що цей пункт ПДР України не зазначений в протоколі про адміністративне правопорушення серії ДПР18 №524487 від 28.08.2020 року не спростовуються висновки експерта №18702/626/627 від 15.02.2021 за результатами проведеного експертного дослідження та відомості інших вищезазначених на підтвердження його вини у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.

Таким чином, посилання апелянта про відсутність в його діях складу правопорушення є необґрунтованими та такими, що повністю спростовуються наявними в матеріалах справи доказами.

Отже, аналізуючи наявні в матеріалах справи докази, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про наявність саме в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.

За таких обставин, доводи апелянта не спростовують зазначені в судовій постанові відомості, які в своїй сукупності свідчать про порушення саме ОСОБА_1 п.8.10 ПДР України, за що передбачена відповідальність ст. 124 КУпАП.

В рішенні Європейського суду з прав людини по справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» від 29.06.2007 р., яке з урахуванням положень статей8,9 Конституції України, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є частиною національного законодавства, зазначив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі держави.

Європейського суду з прав людини у своїх рішеннях, зокрема, по справам «Кобець проти України» від 14.02.2008, «Берктай проти Туреччини» від 08.02.2001, «Леванте проти Латвії» від 07.11.2002 неодноразово вказує, що оцінюючи докази, суд застосовує принцип доведення «за відсутності розумних підстав для сумніву», що може бути результатом цілої низки ознак або достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою неспростовних презумпцій.

У рішенні ЄСПЛ від 21 липня 2011 року по справі «Коробов проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що при оцінці доказів Суд, як правило, застосовує критерії доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумцій факту.

Крім того, Європейський суд з прав людини в своєму рішенні «Ісмаїлов проти Росії» від 06 листопада 2008 року зазначив, що згідно з принципом верховенства права однією з підвалин демократичного суспільства, який закріплений в усіх статтях Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, при розгляді справи та призначенні стягнення потрібно досягти справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, щоб під час відповідного втручання був дотриманий принцип законності і воно не було свавільним, тобто стягнення повинне бути пропорційним, воно має відповідати тяжкості скоєного правопорушення, а також його наслідкам.

Отже, доказів, які спростовують правильність висновків суду першої інстанції, апелянтом не надано, не встановлено їх і при апеляційному перегляді. Більш того, порушень норм КУпАП під час складання протоколу, які потягли б безумовне скасування постанови суду, апеляційним судом не встановлено.

Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції прийнято обґрунтоване рішення щодо порушення ОСОБА_1 п. 8.10 Правил дорожнього руху України та притягнуто за ст.124 КУпАП до відповідальності, а тому його посилання на незаконність та необґрунтованість судової постанови є безпідставними.

Крім того, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що у суду не було законних повноважень встановлювати наявність в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП, та визнавати його винним у вчиненні зазначеного правопорушення, оскільки на час розгляду справи закінчились передбачені ст. 38 КУпАП строки розгляду справи є необґрунтованим та не відповідають вимогам закону, оскільки ст.38 КУпАП передбачені не строки розгляду справи про адміністративне правопорушення та притягнення особи до адміністративної відповідальності, а лише строки накладення адміністративного стягнення.

Статтею 247 КУпАП передбачено, що провадження у справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за наявності однієї з обставин, передбачених цією статтею, у тому числі, і у зв`язку із закінченням строків накладення адміністративного стягнення (п. 7 ст. 247 КУпАП).

Чинними нормами КУпАП дійсно не передбачено, чи підлягає встановленню вина особи, щодо якої закривається справа про адміністративне правопорушення на підставі п. 7 ст. 247 КУпАП у зв`язку із закінченням строків накладення адміністративного стягнення, передбачених ст. 38 КУпАП.

Апеляційний суд вважає, що вказане питання необхідно вирішувати, виходячи з аналізу чинних процесуальних норм КУпАП, а також керуючись положеннями ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо права на справедливий суд особи, яка притягується до адміністративної відповідальності.

Згідно вимог ст.280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 284 КУпАП постанова про закриття справи виноситься, окрім інших підстав, за наявності обставин, передбачених статтею 247 цього Кодексу.

За змістом статті 247 КУпАП справа про адміністративне правопорушення відносно особи може бути закрита як з реабілітуючих, так і нереабілітуючих підстав.

Так, п. 1 ст. 247 КУпАП, зокрема, передбачено, що провадження у справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за відсутності події і складу адміністративного правопорушення, що є реабілітуючою підставою для закриття провадження.

Закриття провадження на підставі п. 7 ст. 247 КУпАП у зв`язку із закінченням на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків накладення адміністративного стягнення, передбачених ст. 38 КУпАП, відповідно, є нереабілітуючою підставою для закриття провадження.

Аналізуючи та дотримуючись низки вищенаведених норм, апеляційний суд вважає, що питання щодо встановлення вини особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, повинно вирішуватись у кожній конкретній справі в залежності від стадії провадження, на якій виникли обставини, передбачені ст. 247 КУпАП, що виключають провадження у справі, а також з урахуванням позиції особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, щодо підстав для закриття провадження у справі.

Зокрема, якщо особа заперечує свою вину у вчиненні адміністративного правопорушення та доводить свою невинуватість, то закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення, з урахуванням вимог ст.280 КУпАП, без з`ясування питання про наявність події і складу адміністративного правопорушення є процесуально неприпустимим.

Таким чином, оскільки сплив строку накладення адміністративного стягнення є нереабілітуючою підставою для закриття провадження в справі про адміністративне правопорушення, тоді як за приписами п.7 ч.1 ст.247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю у разі закінчення на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених статтею 38 цього Кодексу, то за таких обставин хоча і особа в резолютивній частині постанови винною не визнається, але її вина у вчиненні адміністративного правопорушення при спливі строку накладення адміністративного стягнення презюмується, саме з тих причин, що це нереабілітуюча підстава закриття справи про адміністративне правопорушення і у разі, якщо особа, яка притягується до адміністративної відповідальності вважає, що в її діях відсутній склад адміністративного правопорушення або відсутня подія, він не позбавлений процесуальної можливості ставити саме такі апеляційні вимоги і відповідно просити закриття провадження в справі на підставі п.1 ст. 247 КУпАП, а не на підставі п.7 ст. 247 КУпАП.

Відповідно до вимог ст. ст. 245, 251, 252, 280 КУпАП, суд зобов`язаний повно, всебічно та об`єктивно з`ясувати всі обставини справи, встановити чи було вчинено адміністративне правопорушення та чи винна особа у його вчиненні, дослідити наявні у справі докази, дати їм належну правову оцінку і в залежності від встановленого, прийняти мотивоване законне рішення.

Отже, аналізуючи зміст положень ст. 38, п.7 ст.247 та ст.280 КУпАП, вбачається, що суд, вирішуючи питання щодо закриття провадження у зв`язку із закінченням строків притягнення до кримінальної відповідальності, повинен встановити чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, та у разі встановлення усіх зазначених обставин, суд звільняє особу лише від накладення адміністративного стягнення при встановленні її вини у вчиненні адміністративного правопорушення.

За таких обставин, суд першої інстанції, дотримуючись вимог ст.280 КУпАП, дійшов правильного висновку про визнання ОСОБА_1 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП, про що навів обґрунтовані мотиви прийнятого рішення в мотивувальній частині оскаржуваної постанови, після чого вірно закрив провадження у цій справі у зв`язку із закінченням строків притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності.

Апеляційний суд вважає, що постанова суду першої інстанції є законною та обґрунтованою і скасуванню за доводами, викладеними в апеляційній скарзі не підлягає.

Керуючись ст. 294 КУпАП, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову судді Дзержинського районного суду м.Харкова від 13 квітня 2021 року у справі про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_1 за ст.124 КУпАП - залишити без змін.

Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя С.К. Шабельніков