Справа № 944/6243/21
Провадження №3/944/31/22
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02.02.2022 рокум.Яворів

Суддя Яворівського районного суду Львівської області Білецька М.О., з участю: прокурора Тарновського Ю.А., особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 та його захисника Асташкіна А.В., розглянувши справу про адміністративні правопорушення щодо

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ; проживає в АДРЕСА_2 , працює головою Яворівської районної ради, РНОКПП НОМЕР_1 ,

за ч. 1 ст. 172-7 та ч. 2 ст. 172-7 Кодексу України про адміністративні правопорушення,

в с т а н о в и в:

10.11.2021 до Яворівського районного суду Львівської області від Національного агентства з питань запобігання корупції (надалі - НАЗК) надійшли протоколи про адміністративні правопорушення № 33-02/869 від 03.11.2021 за ч. 1 ст. 172-7 КпАП України та № 33-02/870 від 03.11.2021 за ч. 2 ст. 172-7 КпАП України щодо голови Яворівської районної ради Львівської області ОСОБА_1 .

З протоколу про адміністративне правопорушення № 33-02/869 від 03.11.2021 вбачається, що ОСОБА_1 , обіймаючи посаду голови Яворівської районної ради, всупереч вимог п. 2 ч. 1 ст. 28 Закону України «Про запобігання корупції» не повідомив НАЗК про реальний конфлікт інтересів, який виник у зв`язку з необхідністю підписання розпоряджень від 28.12.2020 № 222, від 27.01.2021 № 23, від 25.02.2021 № 57, від 26.03.2021 № 84, від 28.04.2021 № 104, від 25.05.2021 № 123, від 25.06.2021 № 145, від 26.07.2021 № 167, від 25.08.2021 № 184, якими встановлено розмір премії, зокрема і йому, як голові.

Дії особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 кваліфіковано за ч. 1 ст. 172-7 КУпАП.

З протоколу про адміністративне правопорушення № 33-02/870 від 03.11.2021 вбачається, що ОСОБА_1 , обіймаючи посаду голови Яворівської районної ради, всупереч вимог п. 3 ч. 1 ст. 28 Закону України «Про запобігання корупції» 28.12.2020, 27.01.2021, 25.02.2021, 26.03.2021, 28.04.2021, 25.05.2021, 25.06.2021, 26.07.2021, 25.08.2021 прийняв рішення в умовах реального конфлікту інтересів, а саме видав розпорядження, якими встановлено розмір премії, зокрема і йому, як голові.

Дії особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 кваліфіковано за ч. 2 ст. 172-7 КУпАП.

Відповідно до ст. 36 КУпАП при вчиненні однією особою двох або більше адміністративних правопорушень адміністративне стягнення накладається за кожне правопорушення окремо. Якщо особа вчинила кілька адміністративних правопорушень, справи про які одночасно розглядаються одним і тим же органом (посадовою особою), стягнення накладається в межах санкції, встановленої за більш серйозне правопорушення з числа вчинених. До основного стягнення в цьому разі може бути приєднано одне з додаткових стягнень, передбачених статтями про відповідальність за будь-яке з вчинених правопорушень.

Враховуючи те, що адміністративні правопорушення вчинено однією особою, судом винесено постанову від 28.12.2021, якою матеріали справ про адміністративні правопорушення відносно ОСОБА_1 об`єднано в одне провадження, якому присвоєно №944/6243/21, провадження №3/944/3743/21, що сприятиме, всебічному та об`єктивному дослідженню обставин справи.

Особа, яка притягується до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 та його захисник адвокат Асташкін А.В. під час розгляду справи вину та факт вчинення ОСОБА_1 адміністративних правопорушень заперечили, просили закрити провадження у справі у зв`язку з відсутністю в діях особи, що притягується до адміністративної відповідальності, складу адміністративного правопорушення. Посилаються на те, що в діях ОСОБА_1 відсутній реальний чи потенційний конфлікт інтересів, він діяв виключно в межах повноважень, визначених чинним законодавством України та рішеннями Яворівської районної ради, а з огляду на те, що він є єдиним підписантом та головним розпорядником коштів ради преміювання працівників виконавчого апарату ради є його обов`язком. При цьому наголосили, що ОСОБА_1 не голосував за рішення на сесії ради «Про встановлення умов оплати праці голові Яворівського районної ради», повідомивши про наявність у нього конфлікту інтересів.

У судовому засіданні ОСОБА_1 та його захисник адвокат Асташкін А.В. просили провадження закрити, у зв`язку із відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення.

Прокурор вважає, що у діях ОСОБА_1 наявний склад адміністративних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 172-7, ч. 2 ст. 172-7 КУпАП, оскільки останній має можливість самостійно приймати рішення щодо зменшення чи збільшення розміру премії та визначати самостійно розмір такої премії у визначених межах, тобто наділений відповідними дискреційними повноваженнями. Реалізовуючи зазначені службові повноваження в частині, що стосується його, як голови районної ради, його приватний інтерес превалював над публічним інтересом (інтересом територіальної громади), у зв`язку з чим між приватним інтересом ОСОБА_1 та його службовими повноваженнями виникла суперечність. Крім цього зазначив, що алгоритм дій, які повинен був вчинити ОСОБА_1 , визначений положенням ч.5 ст.28 Закону України «Про запобігання корупції», відповідно до якої, у разі існування в особи сумнівів щодо наявності в неї конфлікту інтересів вона має право звернутись за роз`ясненням до НАЗК. У разі якщо особа не отримала підтвердження про відсутність конфлікту інтересів, вона діє відповідно до вимог, передбачених вказаним Законом.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи про адміністративне правопорушення, приходжу до висновку, що в діях ОСОБА_1 відсутній склад адміністративних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 172-7 та ч. 2 ст. 172-7 КпАП України, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 28.11.2020 року Яворівською районною радою Львівської області ОСОБА_1 було обрано головою Яворівської районної ради Львівської області на підставі рішення «Про обрання голови Яворівської районної ради VIII скликання» № 6 від 28.11.2020 року. Цього ж дня ОСОБА_1 склав присягу посадової особи органів місцевого самоврядування.

Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Стаття 9 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» передбачає, що посадова особа місцевого самоврядування має право на оплату праці залежно від посади, яку вона займає, рангу, який їй присвоєно, якості, досвіду та стажу роботи.

Згідно з ст. 21 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування», посадові особи одержують заробітну плату, розмір якої має забезпечувати достатній життєвий рівень. Джерелом формування фонду оплати праці посадових осіб місцевого самоврядування є місцевий бюджет. Умови оплати праці посадових осіб місцевого самоврядування визначаються Кабінетом Міністрів України.

09.03.2006 року Кабінетом Міністрів України на виконання статті 21 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» прийнято постанову № 268 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів».

Відповідно до абз. 2 п. 6 постанови Кабінету Міністрів України № 268 від 09.03.2006 року, преміювання голів обласних, районних і районних у містах рад, їх заступників, сільських, селищних і міських голів, установлення їм надбавок, надання матеріальної допомоги здійснюється у порядку та розмірах, визначених цією постановою, у межах затверджених видатків на оплату праці. Рішення про зазначені виплати приймається відповідною радою.

Пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України № 268 від 09.03.2006 року передбачено право голів місцевих рад у межах затвердженого фонду оплати праці здійснювати преміювання працівників відповідно до їх особистого вкладу в загальні результати роботи, а також до державних і професійних свят та ювілейних дат у межах фонду преміювання.

Таким чином, чинне законодавство України передбачає умови та порядок преміювання голови районної ради, його заступників, а також працівників виконавчого апарату районної ради, а також встановлює, що для визначення розміру преміювання голови районної ради місцева рада повинна прийняти відповідне рішення.

На виконання вказаних вище норм, 28.11.2020 року Яворівською районною радою Львівської області було прийнято рішення «Про встановлення умов оплати праці голові Яворівської районної ради» № 7 від 28.11.2020 року.

Відповідно до пункту 2 рішення Яворівської районної ради Львівської області № 7 від 28.11.2020 року, Яворівська районна рада вирішила здійснювати преміювання голови районної ради щомісячно в розмірі до 300 відсотків посадового окладу за фактично відпрацьований час у межах затвердженого фонду оплати праці працівників виконавчого апарату районної ради.

Відповідно до ч. 1 ст. 59-1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», сільський, селищний, міський голова, секретар, депутат сільської, селищної, міської ради, голова, заступник голови, депутат районної, обласної, районної у місті ради публічно повідомляє про конфлікт інтересів, який виник під час участі у засіданні ради, іншого колегіального органу (комісії, комітету, колегії тощо), відповідному колегіальному органу та не бере участі у розгляді, підготовці та прийнятті рішень відповідним колегіальним органом.

Судом встановлено, що перед голосуванням за вказане рішення, на виконання вимог Закону України «Про запобігання корупції» щодо запобігання та врегулювання конфлікту інтересів, голова Яворівської районної ради ОСОБА_1 самостійно та публічно заявив про наявність в нього конфлікту інтересів при розгляді та прийнятті рішення з даного питання. У подальшому ОСОБА_1 не голосував за рішення «Про встановлення умов оплати праці голові Яворівської районної ради», що підтверджується протоколом від 28.11.2021 року І сесії Яворівського районної ради VIIІ скликання, поданою ОСОБА_1 заявою про наявність конфлікту інтересів, а також результатом поіменного голосування депутатів Яворівської районної ради за вказане рішення.

Матеріалами справи підтверджено, що рішеннями Яворівської районної ради № 56 від 03.02.2016 року та № 7 від 28.11.2020 року, ОСОБА_1 як голову районної ради наділено відповідними дискреційними повноваженнями щодо виплати працівникам виконавчого апарату Яворівської районної ради, в тому числі і собі, як особі, яка входить в склад виконавчого апарату районної ради, щомісячної премії. При цьому, рішенням Яворівської районної ради № 7 від 28.11.2020 року розмір такої премії передбачено до 300 відсотків посадового окладу голови Яворівської районної ради.

Відповідно до п. 11, 18 ч. 6 ст. 55 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», голова районної ради є розпорядником коштів, передбачених на утримання ради та її виконавчого апарату, вирішує інші питання, доручені йому радою.

Стаття 58 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачає, що виконавчий апарат районної ради забезпечує здійснення радою повноважень, наданих їй Конституцією України, цим та іншими законами. Так, виконавчий апарат ради здійснює організаційне, правове, інформаційне, аналітичне, матеріально-технічне забезпечення діяльності ради, її органів, депутатів, сприяє здійсненню відповідною радою взаємодії і зв`язків з територіальними громадами, місцевими органами виконавчої влади, органами та посадовими особами місцевого самоврядування. При цьому, виконавчий апарат ради за посадою очолює голова відповідної ради.

Згідно з ч. 7 ст. 55 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», голова районної ради в межах своїх повноважень видає розпорядження.

Судом встановлено, що в силу зазначених вище імперативних вимог нормативно-правових актів та рішень Яворівської районної ради № 56 від 03.02.2016 року та № 7 від 28.11.2020 року, саме ОСОБА_1 , як голова Яворівської районної ради, є єдиною посадовою особою Яворівської районної ради, який вправі розпоряджатися коштами, передбаченими на утримання виконавчого апарату районної ради, видавати розпорядження про преміювання працівників виконавчого апарату районної ради, в тому числі і себе.

У своїх поясненнях ОСОБА_1 зазначив, що з метою нарахування та подальшого отримання заробітної плати працівниками виконавчого апарату Яворівської районної ради, в тому числі преміювання в межах фонду оплати праці, головний спеціаліст бухгалтер фінансово-бухгалтерського відділу Яворівської районної ради Т.Никіль на підставі лімітних довідок про бюджетні асигнування та кредитування щомісячно надавала голові Яворівської районної ради ОСОБА_1 пропозиції щодо преміювань працівників виконавчого апарату Яворівської районної ради. Вказані обставини підтверджуються наявними в матеріалах справи довідками та службовими записками.

Видання ОСОБА_1 розпоряджень від 28.12.2020 № 222, від 27.01.2021 № 23, від 25.02.2021 № 57, від 26.03.2021 № 84, від 28.04.2021 № 104, від 25.05.2021 № 123, від 25.06.2021 № 145, від 26.07.2021 № 167, від 25.08.2021 № 184 здійснювалось на підставі лімітних довідок про бюджетні асигнування та кредитування та службових записок головного спеціаліста бухгалтера фінансово-бухгалтерського відділу Яворівської районної ради Т.Никіль, які надавались щомісячно. В усіх випадках розмір визначеної ОСОБА_1 премії не дорівнював та не перевищував максимально можливого рівня (300% посадового окладу), а розмір цих доплат дорівнював (був однаковим) розмірам доплат працівників виконавчого апарату Яворівської районної ради.

На підставі викладених вище обставин суд приходить до висновку, що зазначені розпорядження голови Яворівської районної ради ОСОБА_1 про преміювання працівників, у частині преміювання голови районної ради, були прийняті з дотриманням встановлених умов та на виконання відповідних рішень Яворівської районної ради.

Отримання грошової винагороди у формі заробітної плати та її складових премії та надбавки, за своєю суттю не може виступати мотивом правопорушень, пов`язаних з корупцією, оскільки право «на зарплату, не нижчу від визначеної законом», законодавчо закріплене у ст. 43 Конституції України.

Як вже зазначалося, постановою КМУ № 268 від 09 березня 2006 року встановлено, що преміювання голів обласних рад здійснюється на підставі Рішення відповідної ради, проте не встановлює порядку та умов прийняття таких рішень, при цьому, в силу положень Закону України «Про місцеве самоврядування» голова місцевої ради є єдиною посадовою особою, наділеною повноваженнями на прийняття відповідних рішень.

Не зважаючи на вказану законодавчу прогалину, відсутні з цього приводу і жодні роз`яснення НАЗК, що є центральним органом виконавчої влади зі спеціальним статусом і забезпечує формування та реалізує державну антикорупційну політику, до повноважень якого відповідно пункту 15 частини 1 статті 11 Закону України «Про запобігання корупції» належить надання роз`яснень.

У протоколах про адміністративні правопорушення, пов`язані з корупцією, складених стосовно ОСОБА_1 , також відсутнє конкретне посилання, у який спосіб така категорія осіб як голови районної ради повинні діяти, щоб мати можливість отримувати передбачені трудовим законодавством України доплати до свого посадового окладу, у тому числі і у виді премії, й не бути при цьому суб`єктом правопорушень, передбачених частинами 1 та 2 статті 172-7 КУпАП.

Отже, на теперішній час відсутня необхідна деталізація відповідних положень нормативно-правових (загальних) чи/або піднормативних (індивідуальних) актів, що регламентують таке спірне питання як преміювання сільських, селищних і міських голів.

Як вказується в Інформаційному листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Щодо притягнення до адміністративної відповідальності за окремі правопорушення, пов`язані з корупцією» № 223-943/0/4- 17 від 22 травня 2017 року, Рішенням ЄСПЛ від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України» визначено концепцію якості закону, зокрема з вимогою, щоб він був доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні.

Відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості і точності порушує вимогу «якості закону».

В разі коли національне законодавство припустило неоднозначне або множинне тлумачення прав та обов`язків осіб, національні органи зобов`язані застосувати найбільш сприятливий для осіб підхід.

Тобто вирішення колізій у законодавстві завжди тлумачиться на користь особи.

На національному рівні КСУ у своєму рішенні від 29 червня 2010 у справі № 17- рп/2010 за конституційним поданням Уповноваженого ВРУ з прав людини зазначив, що «одним із елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлених такими обмеженнями» (абзац 3 підпункту 3.1 пункту 3), а у рішенні від 22 вересня 2005 № 5 рп/2005 той же Суд вказав, що «із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі» (абзац 2 підпункту 5.4 пункту 5).

У зв`язку із цим, сам по собі факт прийняття ОСОБА_1 розпоряджень про преміювання працівників виконавчого апарату районної ради, якими встановлено розмір премії, зокрема і йому як голові, не може братися до уваги при встановленні наявності або відсутності у поведінці ОСОБА_1 складу адміністративних правопорушень, передбачених статтею 172-7 КУпАП, що відповідає принципам юридичної визначеності та належного врядування.

Частина 1 статті 172-7 КУпАП передбачає, що неповідомлення особою у встановлених законом випадках та порядку про наявність у неї реального конфлікту інтересів - тягне за собою накладення штрафу від ста до двохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Частина 2 статті 172-7 КУпАП визначає, що вчинення дій чи прийняття рішень в умовах реального конфлікту інтересів - тягнуть за собою накладення штрафу від двохсот до чотирьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

При цьому, приміткою до статті 172-7 КУпАП передбачено, що під реальним конфліктом інтересів слід розуміти суперечність між приватним інтересом особи та її службовими чи представницькими повноваженнями, що впливає на об`єктивність або неупередженість прийняття рішень, або на вчинення чи невчинення дій під час виконання вказаних повноважень.

Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання корупції», приватний інтерес - будь-який майновий чи немайновий інтерес особи, у тому числі зумовлений особистими, сімейними, дружніми чи іншими позаслужбовими стосунками з фізичними чи юридичними особами, у тому числі ті, що виникають у зв`язку з членством або діяльністю в громадських, політичних, релігійних чи інших організаціях.

Аналізуючи вищенаведені положення КУпАП щодо підстав адміністративної відповідальності, у сукупності з приписами Законів України «Про запобігання корупції» та «Про місцеве самоврядування в Україні», суд вважає, що адміністративна відповідальність щодо порушення вимог стосовно запобігання та врегулювання конфлікту інтересів настає лише за неповідомлення особою про наявність у неї реального конфлікту інтересів та вчинення дій чи прийняття рішень в умовах саме реального конфлікту інтересів.

Однак за даних обставин, «реальний конфлікт інтересів» відсутній, вчинення корупційного правопорушення не доведено, жодні обставини не впливали на об`єктивність або неупередженість прийняття розпоряджень про преміювання працівників виконавчого апарату Яворівської районної ради.

Так, обов`язковою умовою наявності в діях особи складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 та ч. 2 статті 172-7 КУпАП, є «реальний конфлікт інтересів».

Пунктом 3 роз`яснень Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Щодо притягнення до адміністративної відповідальності за окремі правопорушення, пов`язані з корупцією» № 223-943/0/4-17 від 22.05.2017 року, зазначено, що для встановлення реального конфлікту інтересів недостатньо констатувати існування приватного інтересу, який потенційно може вплинути на об`єктивність або неупередженість прийняття рішення, а слід безпосередньо встановити, що по-перше, приватний інтерес наявний, по-друге, він суперечить службовим чи представницьким повноваженням, по-третє, така суперечність не може впливати, а реально впливає на об`єктивність чи неупередженість прийняття рішення чи вчинення дій. Отже, конфлікт інтересів відповідно до Закону України «Про запобігання корупції» має місце у випадках, коли приватний інтерес особи впливає або суперечить об`єктивності чи неупередженості при прийнятті нею рішень.

Більше того, аналіз термінів «потенційний інтерес» та «реальний інтерес» дає можливість констатувати, що потенційний конфлікт інтересів відрізняється від реального тим, що при «потенційному конфлікті» встановлюється лише наявність, існування приватного інтересу особи, що може вплинути на об`єктивність чи неупередженість прийняття нею рішень, тоді як при «реальному конфлікті» інтересів існуюча суперечність між наявним приватним інтересом особи та її службовими чи представницькими повноваженнями безпосередньо впливає (вплинула) на об`єктивність або неупередженість прийняття рішень, або на вчинення чи не вчинення дій під час виконання вказаних повноважень. Крім того, це також визначає ступінь впливу цієї суперечності на прийняття рішення чи вчинення дії, який повинен мати об`єктивний вираз, а також часовий взаємозв`язок між прийняттям рішення та наявністю певних ознак, що мають місце при цьому.

Предметом доказування у справі про притягнення особи до відповідальності за статтею 172-7 КУпАП (як за частиною першою так і за частиною другою) є доведеність наявності ситуації, за якої приватна заінтересованість особи впливає на об`єктивність виконання ним службових чи представницьких повноважень, за якої існує можливість виникнення протиріччя між приватним інтересом особи і публічними, що може поставити під сумнів справедливість прийнятого рішення чи вчинення такою особою інших дій.

Доведення допустимими та достатніми доказами обставин чітко визначеної суперечності є обов`язковим для уповноваженої на складання протоколу про адміністративне корупційне правопорушення особи, оскільки відсутність доказів таких обставин свідчитиме й про відсутність складу адміністративного правопорушення.

Виходячи із системного аналізу вказаних термінів, для встановлення факту реального конфлікту інтересів необхідно чітко установити, що: а) приватний інтерес наявний, б) він суперечить службовим чи представницьким повноваженням і в) така суперечність реально впливає на об`єктивність чи неупередженість прийняття рішень чи вчинення дій.

Для встановлення ж наявності факту прийняття рішення в умовах реального конфлікту інтересів, у тому числі і для кваліфікації рішення як такого, що прийняте в умовах реального конфлікту інтересів, необхідно також встановити беззаперечну наявність обов`язкової сукупності таких юридичних фактів, як:

1) наявність факту приватного інтересу, який має бути чітко сформульований (артикульований) та визначений;

2) наявність факту суперечності між приватним інтересом і службовими чи представницькими повноваженнями із зазначенням того, у чому саме ця суперечність знаходить свій вияв або вплив на прийняття рішення;

3) наявність повноважень на прийняття рішення;

4) наявність факту реального впливу суперечності між приватним та службовим чи представницьким інтересом на об`єктивність або неупередженість рішення.

При цьому, має бути беззаперечно визначено, в чому саме полягає приватний інтерес конкретної особи, в чому саме проявляється суперечність між приватним інтересом та представницькими повноваженнями цієї особи та її вплив на прийняття рішення. Без наявності хоча б одного із зазначених фактів із цієї сукупності, реальний конфлікт інтересів не виникає, а тому встановлення таких обставин в обов`язковому порядку має бути відображено як у протоколі про правопорушення, пов`язане з корупцією, так і у судовому рішенні.

Державою гарантоване ОСОБА_1 право «на зарплату, не нижчу від визначеної законом», закріплене у статті 43 Конституції України та деталізоване у Законах України «Про оплату праці», «Про службу в органах місцевого самоврядування» та постанові Кабінету Міністрів України № 268 від 09 березня 2006року. Тобто, держава України не тільки визнає сумісність цього інтересу із виконанням ОСОБА_1 його службових обов`язків, а також те, що цей інтерес не здатен впливати на його об`єктивність або неупередженість при прийняття рішень, вчинення дій або бездіяльність при реалізації його службових повноважень, а й гарантує його задоволення на законодавчому, зокрема конституційному рівні.

Преміювання ОСОБА_1 , як вже було зазначено, завжди відповідало визнаному у відповідності до законодавства рівню. За такого нормативного регулювання та обставин, інтерес ОСОБА_1 як службової особи в отриманні преміювання не може вважатися приватним у розумінні статті 1 Закону України «Про запобігання корупції», адже інше тлумачення не відповідатиме принципам юридичної визначеності та передбачуваності правового акта. Відсутність у ОСОБА_1 при прийнятті розпоряджень приватного інтересу, що суперечив його дискреційним службовим повноваженням, свідчить про те, що ОСОБА_1 при прийнятті вказаних розпоряджень діяв не в умовах реального конфлікту інтересів, а отже про відсутність у його поведінці об`єктивної сторони інкримінованих правопорушень.

Тому на підставі досліджених обставин, які підтверджуються матеріалами справи, суд прийшов до висновку, що приймаючи вказані розпорядження про преміювання, голова Яворівської районної ради ОСОБА_1 не мав реального конфлікту інтересів між його приватним інтересом та службовими повноваженнями, який би впливав на об`єктивність або неупередженість прийняття ним рішень, або ж на вчинення чи невчинення дій під час виконання зазначених повноважень, оскільки останній діяв у межах чинного законодавства України і всі умови законності щодо прийнятих розпоряджень дотримані.

Аналіз змісту доказів, наявних в матеріалах справи, свідчить про наявність сумнівів та припущень у визначенні складу адміністративних правопорушень, та відсутність достатніх підстав стверджувати, що відповідні зв`язки, в даному випадку, вплинули чи могли вплинути на об`єктивність чи неупередженість при підписанні відповідного рішення.

Дослідивши та перевіривши в ході розгляду усі наявні в справі докази, суд приходить до висновку, що у діях ОСОБА_1 відсутній склад адміністративних правопорушень, пов`язаних з корупцією, передбачених ч. 1 ст. 172-7 та ч. 2 ст. 172-7 КУпАП, за обставин, викладених у протоколах про адміністративні правопорушення, оскільки належних, достовірних і допустимих доказів, яких було б достатньо для визнання його винним у вчиненні цих правопорушень під час розгляду справи встановлено не було. Сукупність зібраних та проаналізованих у справі доказів не дозволяє їх спростувати у категоричній формі та зробити беззаперечний і однозначний висновок про вчинення ОСОБА_1 дій, направлених на порушення вимог щодо запобігання та врегулювання конфлікту інтересів, а саме - не повідомлення про наявність реального конфлікту інтересів та прийняття рішення в умовах реального конфлікту інтересів.

Таким чином, провівши аналіз змісту доказів, наявних в матеріалах справи, суд вважає, що Національним агентством з питань запобігання корупції не доведено існування реального та потенційного конфлікту інтересів, оскільки в ОСОБА_1 не було приватного інтересу та суперечності між приватним інтересом та службовими/представницькими повноваженнями, що впливає на об`єктивність або неупередженість прийняття рішень, або вчинення чи не вчинення дій під час виконання зазначених повноважень.

Сам по собі протокол про адміністративне правопорушення не може бути беззаперечним доказом вини особи в тому чи іншому діянні, оскільки не являє собою імперативного факту доведеності вини особи, тобто не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом», оскільки наявні у ньому дані не випливають зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту.

Пунктом 1 частиною 1 статті 247 КУпАП визначено, що провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини у своєму рішенні у справі «Салабіаку проти Франції» від 7 жовтня 1988 року зазначив, що тягар доведення вини покладається на обвинувачення і будь-які сумніви повинні бути на користь обвинуваченого. З метою судового переслідування необхідно приєднати до справи достатньо доказів для засудження обвинуваченого.

Правова природа адміністративної відповідальності за своєю суттю є аналогічною кримінальній, оскільки також є публічною, пов`язана із застосування державного примусу, ініціюється органами, які наділені владними повноваження, а застосовувані санкції можуть бути доволі суттєвими для особи, включаючи позбавлення волі.

В рекомендації №R(91)1 Ради Європи Державам-членам стосовно адміністративних санкцій від 13 лютого 1991 року рекомендовано урядам держав-членів керуватися у своєму праві та практиці принципом, згідно з яким обов`язок забезпечення доказів покладається на адміністративний орган влади (принцип 7).

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 22.12.2010 № 23-рп/2010 адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до неї ґрунтується на конституційних принципах і правових презумпціях, в тому числі і закріпленій в ст. 62 Конституції України презумпції невинуватості.

Так, ч.1 ст. 6 Конвенції передбачає, що «кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення». Відповідно до ч.2 ст.6 Конвенції «кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку».

Згідно з положеннями ч.3 ст.6 Конвенції кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має щонайменше такі права: мати час і можливості, необхідні для підготовки свого захисту; захищати себе особисто чи використовувати юридичну допомогу захисника, вибраного на власний розсуд, або за браком достатніх коштів для оплати юридичної допомоги захисника одержувати таку допомогу безоплатно, коли цього вимагають інтереси правосуддя, тощо.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) поширює стандарти, які встановлює Конвенція для кримінального провадження, на провадження у справах про адміністративні правопорушення.

У рішенні у справі «Карелін проти Росії» («Karelin v. Russia», заява № 926/08, рішення від 20.09.2016 р.) ЄСПЛ розглянув ситуацію, коли національний суд ініціював дослідження доказів обвинувачення та за результатами дослідження доказів притягнув особу до відповідальності, уточнивши в судовому рішенні фабулу правопорушення, усунувши певні розбіжності та неточності, які мали місце в протоколі про адміністративне правопорушення. При цьому, за логікою ЄСПЛ, за умови відсутності сторони обвинувачення та при наявності певної неповноти чи суперечностей, суду не залишилося нічого іншого, як взяти на себе функції сторони обвинувачення, самостійно відшукуючи докази винуватості особи, що становить порушення ч.1 ст.6 Конвенції в частині дотримання принципу рівності сторін і вимог змагального процесу (за цих умов особа позбавлена можливості захищатися від висунутого проти нього обвинувачення перед незалежним судом, а навпаки вона має захищатися від обвинувачення, яке, по суті, судом підтримується).

Практика Європейського Суду вказує на те, що обов`язок адміністративного органу нести тягар доведення є складовою презумпції невинності і звільняє особу від обов`язку доводити свою непричетність до скоєння порушення.

Відповідно до статті 62 Конституції України, положення якої знайшли подальшу конкретизацію в національному законодавстві України, особа вважається невинуватою у вчиненні правопорушення і не може бути піддана покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Стандарт доведення вини «поза розумним сумнівом» означає, що при доведенні винуватості особи не повинно залишатися жодного «розумного сумніву» в цьому, тоді як наявність такого «розумного сумніву» у винуватості особи є підставою для його виправдання. Недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості.

Згідно п.4 ст.129 Конституції України, однією із засад судочинства є змагальність сторін і закон не покладає на суд обов`язок збирати докази винуватості чи невинуватості особи.

Суд не вправі самостійно змінювати, на шкоду особі фабулу, викладену у протоколі про адміністративне правопорушення, яка, по суті, становить виклад обвинувачення у вчиненні певного правопорушення, винуватість у скоєнні якого певною особою має доводитися в суді; суд також не має права самостійно відшукувати докази винуватості особи у вчиненні правопорушення. Адже діючи таким чином, суд неминуче перебиратиме на себе функції обвинувача, позбавляючись статусу незалежного органу правосуддя, що є порушенням ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

З огляду на зазначене, прихожу до переконання, що провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 підлягає закриттю на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП, за відсутністю в його діях складу адміністративних правопорушень, передбачених ч. 1 ст.172-7 та ч. 2 ст.172-7 КУпАП.

Керуючись ст.ст.7, 172-7, 247, 251, 252, 279, 280, 283, 284 КУпАП, суддя,

п о с т а н о в и в:

Провадження у справі про адміністративні правопорушення, передбачені ч. 1 ст.172-7 та ч. 2 ст. 172-7 КУпАП відносно ОСОБА_1 закрити на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю події й складу адміністративного правопорушення.

На постанову може бути подана апеляційна скарга до Львівського апеляційного суду через Яворівський районний суд Львівської області протягом десяти днів з дня її винесення.

Суддя М.О. Білецька