Провадження № 3/127/8740/21
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" січня 2022 р.м. Вінниця

Суддя Вінницького міського суду Вінницької області Бернада Є.В., розглянувши матеріали про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення,

ВСТАНОВИВ:

Згідно з протоколом про адміністративне правопорушення 25.10.2021 о 01.45 на 277 км автодороги М21 ОСОБА_1 керував автомобілем марки «Ваз», д.н. НОМЕР_1 , з ознаками алкогольного сп`яніння, а саме запах алкоголю з порожнини рота, нестійка хода, порушення мови, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан сп`яніння відмовився.

ОСОБА_1 в судовому засіданні винуватість у вчиненні правопорушення не визнав та суду пояснив, що в нього не було з собою документів, від проходження огляду він не відмовлявся, а в подальшому пройшов такий огляд у закладі охорони здоров`я.

В судове засідання, призначене на 11.01.2021, ОСОБА_1 не з`явився, однак його захисник вважав за можливе здійснити судовий розгляд справи за відсутності його підзахисного.

Заслухавши думку захисника Пасіченка В.М., дослідивши матеріали справи, суд дійшов до такого висновку.

З диспозиції статті 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі КпАП) випливає, що відповідальність за зазначеною нормою настає у разі керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також передача керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, а так само відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції. Тобто зазначеною правовою нормою встановлено альтернативні склади правопорушення: 1) керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, 2) передачі керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, 3) відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Вирішуючи питання щодо наявності чи відсутності в діянні ОСОБА_1 складу зазначеного вище правопорушення, суд вважає за доцільне зауважити таке.

Суд вважає за доцільне зауважити, що пунктом 3 Розділу І Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженої наказ Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства охорони здоров`я України від 09.11.2015 за № 1452/735, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 11.11.2015 за № 1413/27858 (далі Інструкція) визначені ознаки алкогольного сп`яніння, а саме запах алкоголю з порожнини рота; порушення координації рухів; порушення мови; виражене тремтіння пальців рук; різка зміна забарвлення шкірного покриву обличчя; поведінка, що не відповідає обстановці.

З наданих суду матеріалів випливає, що підставою для направлення ОСОБА_1 для огляду на стан сп`яніння було виявлення у нього запаху алкоголю з порожнини рота, нестійкої ходи, порушення мови. Зазначені ознаки, як суд зауважив вище, є підставою згідно з приписами Інструкції для направлення особи для проходження огляду. ОСОБА_1 під час надання пояснень у справі наявність перелічених обставин заперечував. Однак, суд зазначені твердження ОСОБА_1 оцінює критично, оскільки приписи наведеної Інструкції зобов`язують поліцейського направити особу для проходження огляду на стан сп`яніння у рази виявлення щонайменше однієї з ознак, зазначеної у пункті 3 розділу І Інструкції. Разом з тим, суд враховує, що ОСОБА_1 надав суду довідку КНП ЦТЗ «Соціотерапія» ВОР № 1555 від 25.10.2021 (далі Довідка), згідно з якою під час його огляду о 03.45 год. наведені вище ознаки виявлені не були і констатований факт перебування ОСОБА_1 у тверезому стані.

З метою перевірки достовірності відомостей, викладених у Довідці, суд витребував матеріали, на підставі яких зазначена Довідка була складена. З належним чином завірених копій матеріалів, на підставі яких складена Довідка, випливає, що медичний огляд ОСОБА_1 був проведений 25.10.2021 о 03.45 год. Клінічні ознаки алкогольного сп`яніння не виявлені й за результатами його огляду за допомогою газоаналізатора не виявлені ознаки сп`яніння.

Вирішуючи питання щодо прийнятності Довідки, суд вважає за доцільне зауважити таке.

Процедура огляду водія на стан сп`яніння регламентована статтею 266 КпАП. При цьому частиною четвертою статті 266 КпАП регламентовано, що огляд осіб на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, здійснюється в закладах охорони здоров`я не пізніше двох годин з моменту встановлення підстав для його здійснення. Слід також зауважити, що частиною третьою статті 266 КпАП водію надане право на проходження саме медичного огляду з метою встановлення достовірності відомостей, встановлених під час виявлення ознак сп`яніння, які є підставою для направлення водія на відповідний огляд.

Отже, зважаючи на ту обставину, що огляд ОСОБА_1 був проведений у межах строку, визначеного частиною четвертою статті 266 КпАП, за результатами медичного огляду спростовані відомості, які свідчать про наявність у нього об`єктивних ознак алкогольного сп`яніння, суд вважає, що надана ОСОБА_1 довідка та належним чином завірені копії матеріалів його медичного огляду на стан сп`яніння є належними та допустимими доказами у справі.

Згідно зі статтею 245 КпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Відповідно до статті 280 КпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Суд враховує, що частиною другою статті 251 КпАП регламентовано, що обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Окрім наведеного, суд вважає за доцільне звернути увагу, що у прецедентній практиці Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ), зокрема у справі «Малофєєва проти Росії» (рішення від 30.05.2013, заява № 36673/04), звертає увагу, що у випадку, коли викладена в протоколі фабула адміністративного правопорушення не відображає всіх істотних ознак складу правопорушення, суд не має права самостійно редагувати її, а так само не може відшукувати докази на користь обвинувачення, оскільки це становитиме порушення права на захист (особа не може належним чином підготуватися до захисту) та принципу рівності сторін процесу (оскільки особа має захищатися від обвинувачення, яке підтримується не стороною обвинувачення, а фактично судом).

У справі справі «Карелін проти Росії» (заява № 926/08, рішення від 20.09.2016) ЄСПЛ зазначив, що, за умови відсутності сторони обвинувачення та при наявності певної неповноти чи суперечностей, суду не залишилося нічого іншого, як взяти на себе функції сторони обвинувачення, самостійно відшукуючи докази винуватості особи, що становить порушення частини першої статті 6 Конвенції в частині дотримання принципу рівності сторін і вимог змагального процесу (за цих умов особа позбавлена можливості захищатися від висунутого проти нього обвинувачення перед незалежним судом, а навпаки вона має захищатися від обвинувачення, яке, по суті, судом підтримується).

Суд також враховує рішення Конституційного Суду України від 22.12.2010 відповідно до якого адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до неї ґрунтуються на конституційних принципах і правових презумпція, в тому числі й закріпленою в статті 62 Конституції України.

Європейським судом з прав людини в рішенні від 10.02.1995 у справі «Аллене де Рибемон проти Франції» зазначено, що сфера застосування принципу невинуватості значно ширше, ніж це представляється: презумпція невинуватості обов`язкова не лише для кримінального суду, який вирішує питання про обґрунтованість обвинувачення, але і для всіх інших суспільних відносин.

З огляду на викладене, з урахуванням принципу презумпції невинуватості, закріпленого у статті 62 Конституції України, а також з точки зору належності, допустимості та достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, суд дійшов до висновку, що об`єктивними даними не підтверджена винуватість ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення, передбаченого частиною першою статті 130 КпАП, а тому відповідно до пункту 1 частини першої статті 247 КпАП провадження у справі необхідно закрити.

Керуючись статтями 130, 283, 284 КпАП, суд

ПОСТАНОВИВ:

Провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності, передбаченої частиною першою статті 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення, закрити у зв`язку з відсутністю в його діях складу правопорушення.

Постанова може бути оскаржена до Вінницького апеляційного суду протягом десяти днів з дня її винесення.

Суддя: