Справа №760/7575/22 3/760/5072/22
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2022 року суддя Солом`янського районного суду м. Києва Ріхтер В.В., розглянувши матеріали про адміністративне правопорушення, які надійшли від Управління патрульної поліції у м. Києві Департаменту патрульної поліції, про притягнення до адміністративної відповідальності

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка народилася у м. Севастополі, громадянки України, з вищою юридичною освітою, не заміжньої, працюючої у ТОВ «Лексарт» на посаді юриста, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючої за адресою: АДРЕСА_2 ,

за ч. 1 ст. 130 КУпАП,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 30.04.2022 року о 21.55 год. по вул. Гарматній у м. Києві керувала автомобілем «Тойота», державний номерний знак НОМЕР_1 з явними ознаками алкогольного сп`яніння (запах алкоголю з порожнини рота, почервоніння обличчя, тремтіння пальців рук). Від проходження медичного огляду на стан сп`яніння у встановленому законом порядку відмовилася, з чим порушила п. 2.5 Правил дорожнього руху.

Оскільки дії водія ОСОБА_1 носять ознаки правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, справу направлено для розгляду до суду.

В судовому засіданні ОСОБА_1 свою винуватість не визнала. Зазначила, що протокол складено неправомірно, в стані сп`яніння не перебувала, ознак сп`яніння не було. 30 квітня вона приїхала до подруги, яка збиралася виїжджати з країни, допомогти їй зібратися. Вони були у стресовому стані, погано себе почували, нервувалися, оскільки цей виїзд був вимушений через військові дії в Україні. В деякий момент подруга попросила її переставити автівку, оскільки остання могла заважати мешканцям будинку. Вона пішла це й зробила, переставила автівку та в цей час її зупинили працівники поліції. Це все було приблизно за 15 хвилин до початку комендантської години. В неї із собою не було документів, останні були у телефоні у додатку «Дія». Поліцейський довго знайомився із документами. Чого поліцейські до неї підійшли вона не розуміє, оскільки вона нічого не порушила. Через таку ситуацію, а ще й через свою подругу, вона перебувала у шоці, у нервовому стані. Зазначає, що поліцейські не роз`яснили їй права. При чому, не знала, що здійснюється відеофіксація. Звертає увагу суду, що відео йде з розривами, що є порушенням. Також, поліцейські не роз`яснили процедуру освідування та, загалом, не пропонували пройти огляд на стан сп`яніння, як на місці, так й у медичному закладі. Вона була заплакана, нервувала, оскільки виїжджали за кордон її подруга. Загалом, не бажала кудись їхати, оскільки в неї не було документів, а телефон майже розрядився, а тому, вона б залишилася без документів взагалі. Не заперечує, що керувала транспортним засобом, проте дуже короткий час, оскільки його просто переставляла аби він не заважав іншим.

Ураховуючи пояснення ОСОБА_1 , які вона надала в судовому засіданні, а також доводи, що викладені у письмовому клопотанні про закриття справи, загалом позиція ОСОБА_1 зводиться до:

-порушення працівниками поліції застосування технічних засобів, оскільки відео не є безперервним;

-не роз`яснення прав при складанні адміністративного протоколу;

-порушення порядку освідування, оскільки не було роз`яснено порядок його проходження;

-розбіжності у часі складання протоколу та початком фіксації.

Жодних інших доводів, ані письмово, ані усно в судовому засіданні, ОСОБА_1 не навела.

Відповідно до статті 129 Конституції України, розгляд і вирішення справ в судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості.

Згідно вимог ст. 245 КУпАП, серед ряду завдань провадження в справах про адміністративні правопорушення є: всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи та вирішення її в точній відповідності з законом.

Суд, дослідивши матеріали адміністративної справи, у відповідності до положень ст. 252 КУпАП, а саме: оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, у тому числі з урахуванням наданих в суді пояснень особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, щодо часу, місця, способу настання обставин, вказаних у протоколі про адміністративне правопорушення, та безпосередньо її ролі в їх настанні, керуючись законом і правосвідомістю, дійшов наступних висновків.

Пунктом 11 частини першої статті 23 Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів.

Порядок дорожнього руху на території України, відповідно до Закону України «Про дорожній рух» від 30 червня 1993 року № 3353, встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306 (із змінами та доповненнями, далі - ПДР України).

Пунктами 1.3. та 1.9. ПДР України встановлено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими. Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Правилами дорожнього руху регламентовано, що водієві забороняється: керувати транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння або перебуваючи під впливом наркотичних чи токсичних речовин, та передавати керування транспортним засобом особам, які перебувають у стані алкогольного сп`яніння, під впливом наркотичних чи токсичних речовин, у хворобливому стані, у стані стомлення або під впливом лікарських препаратів, що знижують швидкість реакції і увагу. Водій повинен на вимогу працівника поліції пройти в установленому порядку медичний огляд для визначення стану алкогольного сп`яніння, впливу наркотичних чи токсичних речовин.

Статтею 266 КУпАП визначено, що огляд водія (судноводія) на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, проводиться поліцейським з використанням спеціальних технічних засобів. Під час проведення огляду осіб поліцейський застосовує технічні засоби відеозапису, а в разі неможливості застосування таких засобів огляд проводиться у присутності двох свідків. Матеріали відеозапису обов`язково долучаються до протоколу про адміністративне правопорушення.

Аналогічні положення щодо порядку проведення огляду водіїв транспортних засобів про визначення стану сп`яніння закріплені у п.п. 3, 6, 7 Порядку направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, і проведення такого огляду, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 грудня 2008 р. № 1103, та п.п. 6, 7 Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженої Наказом МВС та МОЗ за № 1452/735 від 09.11.2015 року №1413/27858.

Огляду на стан сп`яніння підлягають водії транспортних засобів, щодо яких в уповноваженої особи поліції є підстави вважати, що вони перебувають у стані сп`яніння згідно з ознаками такого стану.

Ознаками алкогольного сп`яніння є: а) запах алкоголю з порожнини рота; б) порушення координації рухів; в) порушення мови; г) виражене тремтіння пальців рук; ґ) різка зміна забарвлення шкірного покриву обличчя; д) поведінка, що не відповідає обстановці.

Статтями 251, 280 КУпАП визначено фактичні дані, обставини, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення.

Як убачається з матеріалів цієї справи, особа, що притягується до адміністративної відповідальності, будучи водієм, у вказаній дорожній обстановці вимог наведених Правил не дотримався, оскільки його вина у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 130 КУпАП, повністю доведена, у розумінні ст. 251 того ж Кодексу, належними та допустимими доказами, а саме:

- протоколом про адміністративне правопорушення, який складений у максимальній відповідності з вимогами ст. 256 КУпАП та містить необхідні у ньому відомості, зокрема щодо дати, часу, місця та способу вчинення самого адміністративного правопорушення, яке призвело до порушення ПДР України;

- відеозаписом з нагрудної відеокамери (відеореєстратора) працівників Управління патрульної поліції у м. Києві Департаменту патрульної поліції, що здійснювали оформлення вчиненого особою, що притягується до адміністративної відповідальності, адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 130 КпАП, який кореспондується з фактичними обставинами справи та вказує на факт порушення водієм указаних правил ПДР.

Так, судом, в судовому засіданні було відтворено у повному обсязі відеозапис, у відповідності до якого працівник поліції двічі пропонує ОСОБА_1 пройти огляд на стан сп`яніння, однак остання відмовляється.

Так, о 22.11 годині працівник поліції пропонує ОСОБА_1 пройти огляд на місці або поїхати до лікаря, на що остання відмовилася.

Також, о 22.15 годині працівник поліції, ознайомлюючи ОСОБА_1 із протоколом, повторно їй роз`яснив, що їй пропонувалося пройти огляд на місці та у лікарні, на що ОСОБА_1 знову зазначає, що в цьому «немає необхідності».

Причому, вказана відмова є категоричною. З відео убачається, що ОСОБА_1 зазначає це без примусу чи будь якого тиску, зазначила це добровільно.

Відеозаписи є одними із об`єктивних доказів в справі про адміністративне правопорушення. На відео, що міститься в матеріалах справи, зафіксована подія правопорушення. Цей відеозапис суд оцінює в сукупності з іншими дослідженими судом та наведеними в даній постанові доказами, і така сукупність належних та допустимих доказів свідчить про беззаперечну доведеність вини ОСОБА_1 у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130КУпАП.

На переконання суду, надані докази на підтвердження винуватості ОСОБА_1 є належними, допустимими і достовірними, оскільки отримані з передбачених законом джерел, у передбачений законом спосіб, зафіксовані у належній процесуальній формі, узгоджуються між собою як в цілому, так і в деталях, та доповнюють один одного. Відповідно відсутні будь-які сумніви у їх достовірності та істинності.

Досліджені та перевірені судом обставини, поза розумним сумнівом, свідчать про винуватість ОСОБА_1 у вчиненні інкримінованого їй адміністративного правопорушення, а саме, відмови особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння, що охоплюються складом адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 Кодексу України про адміністративне правопорушення, та узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. the United Kingdom), п. 161, Series A заява № 25), який застосовується при оцінці доказів, а такі докази можуть «випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту» (рішення Європейського суду з прав людини, справа «Коробов проти України» № 39598/03 від 21.07.2011 року).

Доводи ОСОБА_1 щодо закриття справи суд вважає непереконливими.

Так, фактично ОСОБА_1 не оскаржує того, що вона дійсно відмовилася від проходження медичного освідування на стан сп`яніння. Звертає увагу суду лише на порушення працівниками поліції порядку оформлення вказаної процедури, що на думку суду, не може, у даному випадку, бути підставою для закриття справи за відсутністю складу адміністративного правопорушення.

Доводи ОСОБА_1 про те, що їй не роз`яснювалися її права суперечать матеріалам справи, а саме протоколу про адміністративне правопорушення, де у графі щодо роз`яснень відповідних прав стоїть підпис ОСОБА_1 (див, наприклад, постанови Київського апеляційного суду у справах № 33/824/436/2022 , №359/9091/20).

Доводи щодо порушення порядку освідування також не знайшли свого підтвердження, оскільки, як вже було зазначено вище, ОСОБА_1 відмовилася від проходження такого.

Не може суд взяти до уваги й доводи, що ОСОБА_1 не знала порядку проходження освідування, та, загалом інші її зауваження, оскільки остання є юристом за фахом та працює за спеціальністю, а тому, в силу свої професії, мала б бути обізнана зі своїми правами та обов`язками, процедурою притягнення до юридичної відповідальності.

Крім того, маючи дійсне посвідчення водія та здававши відповідний екзамен, презюмується, що особа має у повному обсязі знати Правила дорожнього руху.

Так, як зазначено у ПДР водій транспортного засобу, як учасник дорожнього руху, відповідно до вимог п. 1.3 Правил дорожнього руху України зобов`язаний знати й неухильно виконувати вимоги цим Правил, зокрема, й тих, які зобов`язують водіїв виконувати вимоги поліцейських. Пунктом п. 2.5 ПДР України передбачено обов`язок водія на вимогу поліцейського пройти в установленому законом порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Доводи ОСОБА_1 про те, що їй не було зрозуміло, які дії вимагаються від неї працівниками поліції, спростовуються відеозаписом з нагрудної камери поліцейського, з якого убачається, що поліцейські пропонували водієві пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння.

Щодо посилання на те, що поліцейські не роз`яснили процедуру огляду на стан алкогольного сп`яніння, то суд зауважує, що згідно з матеріалами справи ОСОБА_1 відмовилася виконувати вимогу поліцейського пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння, відтак поліцейські не роз`яснювали їй порядок проведення огляду на стан сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу чи у закладі охорони здоров`я. Відповідно до вимог чинного закону поліцейський не зобов`язаний роз`яснювати водієві порядок проведення огляду на стан алкогольного сп`яніння (див. постанову Київського апеляційного суду у справі № 33/824/799/2021).

Що стосується того, що відеозапис не є безперервним, то суд вважає, що вказане не заслуговує на увагу, оскільки на ньому зафіксована суть адміністративного правопорушення, а саме відмова ОСОБА_1 від проходження освідування, що висловлена була нею двічі. Тобто, такі доводи є формальними, оскільки ці відеозаписи містять в собі обставини, які мають значення для справи, і наявність цих обставин спростовано не було, а їх переривання у даному разі жодним чином не свідчить про недопустимість цих відеозаписів як доказів, оскільки вони дають можливість встановити як обставини події, так і причетність особи, що притягається до адміністративної відповідальності, до даного правопорушення. (аналогічний висновок див. постанови Київського апеляційного суду №№ 757/13402/21, 755/16338/21, 357/6001/21, 756/13270/21).

Розбіжність у часі щодо складання протоколу та початком фіксації не може бути тим фактом, що ставить під сумнів вчинення самого адміністративного правопорушення, тим більше, що така розбіжність є невеликою. Крім того, без дослідження самого відео реєстратора неможливо точно встановити правильність зазначеного на ньому часу, що, фактично, не впливає на суть вчиненого правопорушення, оскільки такий час міг бути зафіксований за допомогою годинника працівника поліції. Тим більше, ОСОБА_2 не заперечує обставин викладених у протоколі та зафіксованих на відео запису за її участю (аналогічні висновки у постанові Київського апеляційного суду у справі №359/9087/20).

Також, доводи ОСОБА_1 про те, що вона не знала, що ведеться відеофіксація, спростовуються самою відеофіксацією, з якої убачається, що працівник поліції повідомляє ОСОБА_1 про таку фіксацію (час 22.11 на відео).

Треба відмітити, що ОСОБА_1 ознайомилася із наданим їй протоколом про адміністративне правопорушення щодо неї, виклала в протоколі свої пояснення так, як вважала за необхідне, будь-яких зауважень щодо дій працівників поліції не зазначила.

Загалом, оцінюючи доводи захисту, суд звертає увагу на таке.

ЄСПЛ у справі «Енгель та інші проти Нідерландів» були визначені критерії, за наявності одного із яких, будь-яке правопорушення повинне розцінюватись як кримінальне і розглядатись за процедурою, визначеною національним законодавством для кримінальних правопорушень. Такими критеріями є: «критерій національного права», який визначає те, що будь-яке протиправне діяння є злочином, якщо воно передбачене як злочин відповідним національним законодавством; «критерій кола адресатів», відповідно до якого правопорушення повинне розглядатись як кримінальне, якщо відповідальність за нього поширюється на невизначене коло осіб; «критерій мети та тяжкості наслідків» за змістом якого, вчинене правопорушення розглядається за природою кримінального злочину якщо санкція за його вчинення є достатньо суворою і передбачає елемент покарання (щодо питання застосування зазначених положень див. у т.ч. рішення ЄСПЛ «Лутц проти Німеччини», «Карелін проти Російської Федерації», «Гурепка проти України», «Лучанінова проти України» та інших).

Відповідно, з урахуванням наведених критеріїв, порушення, які висуваються особі, у цій справі, розцінюються, як кримінальні, а тому підлягають розгляду з урахуванням процедури, визначеної національним законодавством для кримінальних правопорушень, а у постанові від 8 жовтня 2019 року у справі № 639/8329/14-к Верховний Суд колегією суддів Касаційного кримінального суду визначив, що підставою для визнання доказів недопустимими є не за будь-якого порушення процесуального закону, а лише у випадку порушення фундаментальних прав. Суд, вирішуючи питання щодо допустимості доказу має обґрунтувати, чому він вважає порушення фундаментального права або свободи настільки істотним, щоб зумовити визнання доказу недопустимим, але ці обставини у даній справі судом не установлені.

Разом з тим в цій справі не установлено порушення фундаментальних прав і свобод ОСОБА_1 .

У цій справі, доводи щодо якості доказів, з огляду на наявні у них дані, не тягнуть за собою визнання їх неприйнятними, адже в постанові від 15 лютого 2018 року в справі № 357/14462/14-к Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду указав, що не ґрунтується на вимогах процесуального закону ситуація, при якій підставою для визнання доказів недопустимими виступає якість змісту документів.

Суд виходить з того, що, вирішуючи справу має приймати інформоване рішення, тобто робити свої висновки щодо фактичних обставин, важливих для вирішення справи, виходячи з усієї релевантної інформації, яку сторонам вдалося отримати і надати суду.

Правила недопустимості доказів становлять собою обмеження цього загального принципу, дозволяючи або зобов`язуючи виключати з процесу доказування інформацію, яка потенційно може мати істотне, а іноді й вирішальне значення для справи.

Тому виключення потенційно важливих відомостей, тобто визнання їх недопустимими незалежно від їх стосунку до справи і доказового значення, є крайнім заходом, до якого слід звертатися у разі, якщо іншими засобами неможливо забезпечити справедливого судового розгляду.

В основі створення правил про недопустимість доказів лежать кілька міркувань.

Насамперед це виключення потенційно недостовірних доказів або доказів, достовірність яких неможливо перевірити.

Також запровадження правил про недопустимість доказів має за мету створити стримуючий ефект для державних органів. Загроза виключення доказів, отриманих внаслідок істотного порушення фундаментальних прав і свобод людини, знеохочує органи правопорядку вдаватися до таких порушень.

Безумовно, істотне порушення фундаментальних прав і свобод особи - отримання доказів за допомогою катувань і поганого поводження, порушення права не свідчити проти себе та права на допомогу захисника, відвертого порушення права на недоторканість або тих чи інших аспектів приватного життя тощо - не може бути терпимим у правосудді.

Тому концепція, що лежить в основі правил щодо допустимості доказів, на переконання суду, виходить з розуміння, що в центрі уваги суду, який вирішує питання про допустимість доказу, мають знаходитися права особи і виправданість їх обмеження державою, незалежно від того, яким саме представником держави ці права обмежуються.

Водночас порушення численних формальностей, які регулюють порядок складання процесуальних документів чи окремих процесуальних дій, але жодним чином не зачіпають права і свободи особи, мають оцінюватися виходячи з балансу конкуруючих інтересів: потреби суспільства у розкритті порушення і покаранні винуватця та важливості тих формальностей для забезпечення справедливості розгляду справи в цілому.

Верховний Суд (постанова від 01 грудня 2020 року у справі № 318/292/18) зазначав, що норми закону не передбачають, що будь-яке формальне недотримання вимог процесуального закону при отриманні доказу автоматично тягне необхідність визнання доказу недопустимим. Натомість закон зобов`язує суд дати оцінку доказу з точки зору його допустимості з урахуванням того, чи було допущене порушення істотним та яким чином воно перешкоджало забезпеченню та реалізації прав і свобод особи».

Суд в цій справі вважає такий підхід, сформований ВС, правильним, оскільки він ґрунтується на розумінні, що для прийняття рішення у справі суд має отримати якомога більшу інформацію щодо фактичних обставин, важливих для вирішення справи, забезпечивши сторонам можливість у змагальній процедурі перевірити та/або заперечити цю інформацію.

ОСОБА_1 жодним чином у ході розгляду справи у питанні оформлення процедури освідування, не змігла аргументувати, які саме права і свободи людини порушені та якими положеннями Конституції, законів України та/або міжнародних договорів ці права і свободи людини передбачені. Не наведено обґрунтування, чому це порушення, навіть якщо було б встановлено, що ним зачіпаються права і свободи особи, може розглядатися як істотне, тобто таке, що заперечує або критично звужує саму сутність якогось права та свободи людини.

Тим самим, в сукупності підстави наведені ОСОБА_1 для визнання доказів недопустимими не є слушними, оскільки не було установлено істотних фундаментальних порушень прав і свобод учасників провадження.

Відповідно до ст. 10 КпАП України, адміністративне правопорушення визнається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків.

У рішенні по справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» («O'Halloran and Francis v. The United Kingdom») [GC] no. 15809/02 і 25624/02 ECHR 29.06.2007 постановлено, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене, суд, у відповідності до положень ст. 251 та ст. 252 КУпАП, вважає, що у діях ОСОБА_1 наявний склад адміністративного правопорушення передбачений ч. 1 ст. 130 КУпАП, оскільки остання відмовилась від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного сп`яніння, чим порушила вимоги п. 2.5 ПДР України.

Підстав, що виключають адміністративну відповідальність згідно ст. 17 КУпАП України, у справі не встановлено. Строки притягнення до адміністративної відповідальності не збігли.

Відповідно до ст. 23 Кодексу України про адміністративне правопорушення, адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, та для запобігання вчинення нових правопорушень як самим порушником, так і іншими особами.

При накладенні стягнення враховуються характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь її вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність.

У цій ситуації суд ураховує обставини, визначені ст. 33 КУпАП, обставин, які б обтяжували чи пом`якшували відповідальність не встановлено, і вважає за необхідне накласти адміністративне стягнення у межах санкції статті 130 КУпАП, яке за своїм видом і розміром буде справедливим, відповідатиме характеру вчиненого правопорушення, особі порушника та ступеню її вини, необхідним і достатнім для її виховання та запобігання вчиненню нових правопорушень як самою правопорушницею, так й іншими особами.

Судовий збір у провадженні по справі про адміністративне правопорушення підлягає стягнення відповідно до положень ст. 40-1 КУпАП.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 33-36, 124, ч.1 ст.130, 251, 252, 283-285, 307-308 Кодексу України про адміністративні правопорушення, суд

П О С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 визна ти винуватою у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, та накласти на неї адміністративне стягнення у виді штрафу на користь держави в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що на день розгляду справи становить 17 000 (сімнадцять тисяч) гривень з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 (один) рік.

Стягнути з ОСОБА_1 судовий збір на користь держави в сумі 496 грн. 20 коп.

Відповідно до ст. 307 КУпАП, штраф має бути сплачений порушником не пізніше як через п`ятнадцять днів з дня вручення йому постанови про накладення штрафу, а в разі оскарження постанови - не пізніше як через п`ятнадцять днів з дня повідомлення про залишення скарги без задоволення.

На підставі ст. 308 КУпАП у разі несплати правопорушником штрафу у вищезазначений строк постанова про накладення штрафу надсилається для примусового виконання до відділу державної виконавчої служби за місцем проживання порушника, роботи або за місцезнаходженням його майна в порядку, встановленому законом. У порядку примусового виконання постанови про стягнення штрафу за вчинення адміністративного правопорушення з правопорушника стягується подвійний розмір штрафу та витрати на облік зазначених правопорушень.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку її оскарження.

Постанова може бути оскаржена протягом 10 днів з моменту винесення до Київського апеляційного суду через Солом`янський районний суд міста Києва.

Строк пред`явлення до виконання три місяці.

Відсутність у постанові в справі про адміністративні правопорушення, як виконавчому документі, у розумінні Закону України "Про виконавче провадження", відомостей про реєстраційний номер облікової картки платника податків та його паспортні дані, згідно постанови Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 471/283/17-ц (провадження № 61-331св18), у розрізі ст. 18 указаного Закону, не є підставою для повернення державним виконавцем виконавчих документів без прийняття до виконання (відмови у відкритті виконавчого провадження).

Суддя Ріхтер В.В.