Справа № 461/1250/17
Провадження № 23-з/811/6/22 Доповідач в 2-й інстанції: Белена А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2022 року Львівський апеляційний суд у складі:

судді Белени А.В.

за участю захисника Шпіндора Вітольда (Szpindor Witold)

адвоката Хрипти І.М.

представника Львівської митниці Сліпенка С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові заяву захисника ОСОБА_1 (Szpindor Witold) - адвоката Хрипти Ігоря Михайловича про перегляд судового рішення апеляційної інстанції за виключними обставинами у справі про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) за ст. 471 МК України,

встановив:

постановою судді Галицького районного суду м. Львова від 23 лютого 2017 року ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 471 МК України, та накладено на нього стягнення у виді штрафу в розмірі 1700,00 гривень.

Вилучені, згідно з протоколом про порушення митних правил №0269/209171004/17 грошові кошти у сумі 30000 євро - повернуто ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 )

Постановою Апеляційного суду Львівської області від 05 квітня 2017 року задоволено апеляційну скаргу представника Львівської митниці ДФС Бедрія М.Б., постанову судді Галицького районного суду м.Львова від 23 лютого 2017 року скасовано та прийнято нову постанову, якою ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) визнано винним у вчиненні порушення митних правил, та накладено на нього стягнення у виді штрафу в розмірі 1700 грн. та конфіскації вилучених, згідно протоколу про порушення митних правил №0269/209171004/17, грошових коштів у сумі 30000 (тридцять тисяч) євро в дохід держави.

Стягнуто з ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) судовий збір у сумі 320 грн. в дохід держави.

Захисник ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) - адвокат Хрипта І. М. подав до апеляційного суду заяву про перегляд за виключними обставинами постанови Апеляційного суду Львівської області від 05 квітня 2017 року, у якій просить переглянути постанову Апеляційного суду Львівської області від 05 квітня 2017 року за виключними обставинами в зв`язку із вступом в законну силу Рішення Другого сенату Конституційного суду України від 27.07.2021 року №3-р (II) 2021 у справі №3-261/2019(5915/19) від 21 липня 2021 року.

Постанову Апеляційного суду Львівської області від 05 квітня 2017 року в частині конфіскації грошових коштів у сумі 30000 (тридцять тисяч) євро в порядку ст. 471 МК України скасувати.

В обґрунтування вимог апелянт покликається на те, що в постанові Апеляційного суду Львівської області від 05 квітня 2017 року жодною мірою не відображено обгрунтування співрозмірності застосування конфіскації іноземної валюти в порядку статті 471 МК України та суспільному охоронюваному інтересу та майновому стану особи, що притягнута до відповідальності. Вирішуючи питання чи буде, в разі застосування конфіскації, досягнута розумна співрозмірність між засобами, використаними судом для забезпечення загального інтересу, і захистом права особи на повагу власності або, іншими словами, чи не буде покладено на нього індивідуальний надмірний тягар, суд взагалі не проаналізував та не досліджував даних обставин. Вважає, що правопорушення було вчинено, в значній мірі, внаслідок неуважності правопорушника. Зауважує, що сума, яка може бути законно ввезена, чи фізично переміщена через український митний кордон, в принципі не обмежена, обмежена лише сума (10000 евро), яка може бути вивезена без письмового декларування.

Крім того, апелянт стверджує, що в матеріалах справи відсутні будь-які дані про те, що зазначені кошти отримані незаконним шляхом або призначені для використання в незаконній діяльності. Вважає, що єдине протиправне діяння, яке вчинив ОСОБА_1 полягає в ненаданні митному органу відповідної декларації. Стверджує, що вирішуючи питання про застосування адміністративного стягнення, суд не врахував вимоги ст. 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини та практику Європейського суду з прав людини, згідно яких, для визнання втручання держави співрозмірним воно має відповідати тяжкості правопорушення, зокрема невиконанню вимог про декларування, а не тяжкості будь-якого іншого правопорушення (легалізації незаконних доходів. Ухилення від сплати податків), яке фактично встановлено не було. Наголошує, що сума, яка за рішенням суду має бути конфіскована, є для правопорушника значною, і має бути повернута.

Зазначає, що в пункті 3.2. Рішення Конституційного суду України (Другий сенат) від 21 липня 2021 року, N 3-р(П)/2021 - Справа N 3-261/2019(5915/19),, Конституційний суд України, «...Проаналізувавши оспорювані приписи статті 471 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що ці приписи мають кримінально-правовий характер як за своєю каральною та стримувальною метою, так і за суворістю визначеного ними додаткового обов`язкового адміністративного стягнення у вигляді конфіскації певних товарів, тому призначення такого стягнення має здійснюватися з урахуванням принципів і гарантій, притаманних кримінальному провадженню.

У запереченнях на апеляційну скаргу адвоката Хрипти І.М. представник Львівської митниці Сліпенко С.В. вважає постанову Апеляційного суду Львівської області від 05.04.2017 законною та просить відмовити у задоволенні заяви про перегляд за виключними обставинами вищезазначеної постанови щодо ОСОБА_3 за ст 471 МК України.

Заслухавши пояснення та думку захисника ОСОБА_1 адвоката Хрипти І.М. про задоволення його заяви, думку представника митниці Сліпенка С.В. про відмову в задоволенні заяви адвоката Хрипти І.М., вивчивши матеріали справи та дослідивши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що у задоволенні заяви про перегляд за виключними обставинами слід відмовити з таких підстав.

Постановою судді Галицького районного суду м. Львова від 23 лютого 2017 року ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 471 МК України, та накладено на нього стягнення у виді штрафу в розмірі 1700,00 гривень. Вилучені, згідно з протоколом про порушення митних правил №0269/209171004/17 грошові кошти у сумі 30000 євро - повернуто ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 )

Постановою Апеляційного суду Львівської області від 05 квітня 2017 року задоволено апеляційну скаргу представника Львівської митниці ДФС Бедрія М.Б., постанову судді Галицького районного суду м.Львова від 23 лютого 2017 року скасовано та прийнято нову постанову, якою ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) визнано винним у вчиненні порушення митних правил, та накладено на нього стягнення у виді штрафу в розмірі 1700 грн. та конфіскації вилучених, згідно протоколу про порушення митних правил №0269/209171004/17, грошових коштів у сумі 30000 (тридцять тисяч) євро в дохід держави.

Захисник Хрипта І. М. 20.02.2022 року подав до апеляційного суду заяву про перегляд за виключними обставинами постанови Апеляційного суду Львівської області від 05 квітня 2017 року.

Однак, нормами Кодексу України про адміністративні правопорушення перегляд судових рішень у справах про адміністративні правопорушення за виключними обставинами не передбачений.

Відповідно до ст. 459 КПК України, судові рішення, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за нововиявленими або виключними обставинами.

Виключні обставини - це нові факти, які виникли після вирішення справи.

Виключними обставинами визнаються:

1) встановлена Конституційним Судом України неконституційність, конституційність закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого судом при вирішенні справи;

2) встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні даної справи судом;

3) встановлення вини судді у вчиненні кримінального правопорушення або зловживання слідчого, прокурора, слідчого судді чи суду під час кримінального провадження, внаслідок якого було ухвалено судове рішення.

Водночас, перегляд судових рішень у справах про адміністративні правопорушення (касаційного чи за виключними обставинами) нормами Кодексу України про адміністративні правопорушення не передбачений і суд апеляційної інстанції не наділений повноваженнями переглядати судові рішення, які набрали законної сили у справах про адміністративні правопорушення.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України», ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» стала практика Європейського суду з прав людини є частиною національного законодавства та обов`язкова до застосування судами як джерело права.

За таких обставин посилання заявника про застосування норм Кримінального процесуального кодексу України для розгляду заяви про перегляд за виключними обставинами постанови у справі про адміністративне правопорушення, виходячи з аналогії закону, є безпідставним, оскільки норми КПК України регулюють провадження виключно щодо кримінальних справ і його норми не розповсюджуються на розгляд справ про адміністративні правопорушення.

Повноваження суду при розгляді конкретної справи визначені відповідним процесуальним законом, зокрема у справах про адміністративні правопорушення - КУпАП, який містить норми як матеріального, так і процесуального права.

Главою 24-1 КУпАП також передбачено перегляд постанови по справі про адміністративне правопорушення у разі встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні справи судом.

Іншого порядку перегляду судових рішень по справах про адміністративне правопорушення, у тому числі за виключними обставинами, чинним законодавством не передбачено.

Повноваженнями переглядати судові рішення, які набрали законної сили, у цій категорії справ апеляційний суд не наділений.

Так, відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 03 квітня 2008 року (№ 3236/03) у справі «Пономарьов проти України», жодна із сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язково рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її рішення.

Крім цього, відповідно до ч. 2 ст. 152 Конституції України, закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення КСУ рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення. Аналогічне положення міститься у ст. 91 Закону України від 13 липня 2017 року № 2136-VIII «Про Конституційний Суд України». Окрім цього у ст. 97 цього Закону визначено, що КСУ у рішенні, висновку може встановити порядок і строки їх виконання.

Рішенням КСУ у справі за конституційним поданням Президента України щодо відповідності Конституції України (конституційності) Постанови Верховної Ради України «Про чинність Закону України «Про Рахункову палату», офіційного тлумачення положень ч. 2 ст. 150 Конституції України, а також ч. 2 ст. 70 Закону України «Про Конституційний Суд України» стосовно порядку виконання рішень Конституційного Суду України (справа про порядок виконання рішень Конституційного Суду України) від 14 грудня 2000 року (справа № 1-31/2000) визначено, що рішення КСУ мають пряму дію.

Таким чином, аналіз норм розділу ХІІ Конституції України («Конституційний Суд України») та Закону України від 13 липня 2017 року № 2136-VIII «Про Конституційний Суд України» дає підстави дійти висновку про те, що рішення КСУ має пряму (перспективну) дію в часі і застосовується щодо тих правовідносин, які тривають або виникли після його ухвалення. Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення рішення КСУ, однак продовжують існувати після його ухвалення, то на них поширюється дія такого рішення КСУ.

Тобто рішення КСУ поширюється на правовідносини, які виникли після його ухвалення, а також на правовідносини, які виникли до його ухвалення, але продовжують існувати (тривають) після цього. Водночас чинним законодавством визначено, що Конституційний Суд України може безпосередньо у тексті свого рішення встановити порядок і строки виконання ухваленого рішення.

Встановлена КСУ неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, має значення, перш за все, як рішення загального характеру, яким визначається правова позиція для вирішення наступних справ, а не як підстава для перегляду справи із ретроспективним застосуванням нової правової позиції і зміни таким чином стану правової визначеності, вже встановленої остаточним судовим рішенням (п. 9.9 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 29 жовтня 2019 року у справі № 922/1391/18).

У рішенні Конституційного Суду України від 21 липня 2021 року № 3-р(ІІ)/2021 відсутні положення, які б дозволили зробити висновок про його поширення на правовідносини, які припинилися на момент його ухвалення. Натомість у резолютивній частині цього рішення чітко вказано про те, що окремі положення абзацу другого статті 471 Митного кодексу України, що визнані неконституційними, втрачають чинність через шість місяців з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Крім цього, відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Яремійчук та інші проти України» держави мають законний інтерес, а також обов`язок відповідно до різних міжнародних договорів вживати заходи для виявлення та контролю за рухом готівки через їхні кордони, оскільки великі обсяги готівки можуть використовуватися для відмивання грошей, обігу наркотичних засобів, фінансування тероризму або організованої злочинності, ухилення від сплати податків або вчинення інших серйозних фінансових злочинів. Загальна вимога про декларування, що застосовується до будь-якої особи, яка перетинає державний кордон, запобігає непомітному ввезенню та вивезенню готівки з країни,а конфіскація внаслідок недекларування готівки митним органом є частиною загальної системи регулювання, створеної для боротьби з цими злочинами. Суд вважав, що захід у вигляді конфіскації відповідав загальному суспільному інтересу.

При цьому, у вищевказаному рішення Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 471 МК України не залишала судам свободи розсуду щодо стягнення, що підлягало застосуванню, оскільки конфіскація надлишкової суми була обов`язковою без винятків.

Станом на день прийняття Апеляційним судом Львівської області рішення від 05 квітня 2017 року, окремі положення абзацу другого статті 471 Митного кодексу, а саме «а у разі якщо безпосередніми предметами правопорушення є товари, переміщення яких через митний кордон України заборонено або обмежено законодавством України, - також конфіскацію цих товарів» неконституційними не визнані, тобто на момент ухвалення рішення апеляційним судом застосовано чинні норми КУпАП і зазначені положення Закону. При цьому, постанова апеляційного суду набрала законної сили, тобто судове рішення виконане.

Враховуючи, що рішення КСУ має пряму (перспективну) дію, тобто поширюється на правовідносини, що виникли або тривають після його ухвалення (за винятком тих випадків, якщо інше встановлено КСУ безпосередньо у тексті ухваленого рішення), суд апеляційної інстанції приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення заяви про перегляд за виключними обставинами постанови Апеляційного суду Львівської області від 14 травня 2018 року.

Зазначене повністю кореспондується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду від 18.11.2020 у справі № 4819/49/19, в якій суд з цих же підстав відмовив у задоволенні заяви про перегляд ухвали Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 25.10.2019 року за виключними обставинами.

З огляду на викладене, у задоволенні заяви про перегляд за виключними обставинами постанови Апеляційного суду Львівської області від 05 квітня 2017 року у справі № 461/1250/17 слід відмовити, оскільки перегляд судових рішень за виключними обставинами Кодексом України про адміністративні правопорушення не передбачений.

Керуючись ст. 294 КУпАП України,апеляційний суд,-

постановив:

відмовити у задоволенні заяви захисника ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) - адвоката Хрипти Ігоря Михайловича про перегляд за виключними обставинами постанови Апеляційного суду Львівської області від 05 квітня 2017 року у справі щодо ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) за ст. 471 МК України.

Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Альберт БЕЛЕНА