Справа № 278/4264/21
Провадження №3/278/963/22
ПОСТАНОВА

Іменем України

27 червня 2022 року, суддя Житомирського районного суду Житомирської області Зубчук І. В. розглянувши матеріали, які надійшли з Управління патрульної поліції в Житомирській області ДПП про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, мешканця АДРЕСА_1 , не працюючого,

за ч.1 ст.130 Кодексу України про адміністративні правопорушення,-

В С Т А Н О В И В :

10 грудня 2021 року о 22 годині 45 хвилин на авто дорозі Глибочиця Станишівка, гр. ОСОБА_1 , керував транспортним засобом «Volkswagen Passat», державний номерний знак НОМЕР_1 , з ознаками наркотичного сп`яніння, а саме: виражене тремтіння палів рук, зіниці очей не реагують на світло, поведінка не відповідає дійсності. Від проходження огляду на визначення стану наркотичного сп`яніння у встановленому законом порядку відмовився, чим порушив вимоги п.2.5 ПДР України та вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.130 КУпАП.

ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, про дату час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, заяв про відкладення розгляду справи на адресу суду не надходило.

Представник ОСОБА_1 адвокат Жмуцький М.В. в судовому засіданні заперечував винуватість свого підзахисного та просив закрити справу за відсутністю складу адміністративного правопорушення, так як матеріали складено з порушенням вимог чинного законодавства, оскільки долучені пояснення свідків є шаблонними та не можуть бути належним доказом, без безпосереднього допиту вказаних свідків у суді, також відсутні будь-які підстави зупинення вказаного транспортного засобу, в зв`язку з чим до матеріалів не долучено будь-яких постанов про притягнення ОСОБА_1 до відповідальності за інші правопорушення передбачені КУпАП. Крім того до матеріалів справи не додано направлення на огляд водія транспортного засобу з метою виявлення стану алкогольного сп`яніння. Також зазначив, що із дослідженого відеозапису, який був наданий працівниками поліції не зафіксований факт керування ОСОБА_1 транспортним засобом та вказане відео не є безперервним, що виражено у суттєвих перервах у записі.

Дослідивши матеріали справи відносно ОСОБА_1 , а саме: дані, що містяться у протоколі про адміністративне правопорушення серії ДПР18 №116033 від 10.12.2021 року, письмові пояснення свідків ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , рапорт працівника поліції, відеозапис з нагрудної камери працівників поліції, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст.9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність. Адміністративна відповідальність за правопорушення, передбачені цим Кодексом, настає, якщо ці порушення за своїм характером не тягнуть за собою відповідно до закону кримінальної відповідальності.

Відповідно до ст.245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Згідно із ст.252 КУпАП орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

08.02.2022 року Житомирським районним судом Житомирської області було витребувано відеозапис із нагрудної камери працівника поліції, оскільки диск який надавався разом з матеріалами справи був пошкоджений та зафіксовані на ньому дані не відтворювались.

З дослідженого відеозапису із нагрудної камери поліцейського вбачається, що працівники поліції пропонують ОСОБА_1 пройти огляд на стан наркотичного сп`яніння у найближчому медичному закладі на що останній погоджується, проте в наступному фрагменті відеозапису зафіксовано, як ОСОБА_1 відмовляється від проходження огляду в присутності двох свідків. Далі на відео вбачається, що працівник поліції оголошує складений протокол про адміністративне правопорушення ОСОБА_1 та відсторонює його від керування транспортним засобом на що останній погоджується.

Викликані до суду свідки не з`явились оскільки ОСОБА_4 повідомив, що перебуває у Збройних силах України та знаходиться за межами м.Житомир та не має можливості з`явитись до суду, а ОСОБА_3 надіслав на адресу суду додаткові письмові пояснення та пояснив, що не може прибути до Житомирського районного суду Житомирської області оскільки проживає за межами м. Житомира, Житомирської області та враховуючи військову агресією російської федерації на території України не має можливості прибути до суду.

З додаткових пояснень ОСОБА_3 вбачається, що його було запрошено працівниками поліції в якості свідка та коли працівник поліції запропонував правопорушнику пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння останній відмовився, хоча на думку свідка він був тверезий та жодних проявів нетверезості не проявляв.

Працівник поліції в судовому засіданні пояснив, що зупинив транспортний засіб оскільки на автомобілі були помітні пошдодження. В подальшому при спілкуванні із ОСОБА_1 у нього було виявлено ознаки наркотичного сп`яніння, а тому останньому було запропоновано проїхати до найближчого медичного закладу для проходження медичного огляду на що ОСОБА_1 спочатку погодився, а потім у встановленому законом порядку відмовився у присутності двох свідків. На підставі викладеного і було складено протокол про адміністративне правопорушення відносно правопорушника.

Пунктом 2.5 ПДР України передбачено, що водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Частина 1 ст. 130 передбачає відповідальність за відмову особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Щодо клопотань захисника, слід зазначити наступне, що відеозапис хоч і має перерви, проте дозволяє встановити хронологію подій та дослідити обставини справи, крім того з відео вбачається, що ОСОБА_5 відмовляється від проходження огляду в присутності двох свідків.

З відеозапису який надано працівниками поліції вбачається те, що ОСОБА_5 відмовився від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння у встановленому законом порядку, проте із наданого відео не вбачається можливим встановити факт, що саме ОСОБА_5 керував транспортним засобом, інших доказів підтверджуючих вказані обставини суду не надано.

Також суд звертає увагу на те, що сам огляд працівниками поліції проведено з порушеннями, що унеможливлює притягнення до адміністративної відповідальності будь-кого, зважаючи на таке.

Відповідно до ч.ч.5, 6 ст.266 КУпАП, огляд особи на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують її увагу та швидкість реакції, проведений з порушенням вимог цієї статті, вважається недійсним.

Направлення особи для огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують її увагу та швидкість реакції, і проведення такого огляду здійснюються в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Згідно до п.п. 8, 12 Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, передбачених Наказами Міністерства внутрішніх справ України та Міністерства охорони здоров`я України №1452/735 від 09.11.2015 року, у разі наявності підстав вважати, що водій транспортного засобу перебуває у стані наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, згідно з ознаками, визначеними в пункті 4 розділу І цієї Інструкції, поліцейський направляє цю особу до найближчого закладу охорони здоров`я. Форма направлення на огляд водія транспортного засобу з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під виливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, наведена в додатку 1 до цієї Інструкції.

Аналіз вищевказаних нормативних актів свідчить про те, що оформлення працівниками поліції направлення на медичний огляд до відповідного закладу охорони здоров`я у випадку відмови водія від проведення огляду з метою виявлення стану сп`яніння є обов`язковим. Якщо після оформлення направлення, водій транспортного засобу відмовляється від проведення медичного огляду і в закладі охорони здоров`я, поліцейський в присутності двох свідків складає протокол про адміністративне правопорушення, у якому зазначає ознаки сп`яніння і дії водія щодо ухилення від огляду (пункт 8 Порядку №1103, пункт 6 розділу IX Інструкції з оформлення матеріалів №1395).

Однак, у матеріалах справи відсутнє направлення ОСОБА_5 на огляд з метою виявлення стану алкогольного чи наркотичного сп`яніння, що свідчить про те, що поліцейський у встановленому законом порядку не направляв водія у заклад охорони здоров`я для проходження огляду на стан сп`яніння, а лише запропонував пройти огляд без оформлення належних документів.

Письмові пояснення свідків ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не можна вважати належним доказом вини ОСОБА_1 за ч.1 ст. 130 КУпАП, оскільки в судове засідання вони жодного разу не з`являлися, пояснень на надавали.

У п. 27 постанови Пленуму Верховного суду України від 23.12.2005 №14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» та п. 8 Порядку направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, і проведення такого огляду, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 грудня 2008 р. N 1103 зазначено, якщо водій ухилявся від огляду, то відповідні його дії та ознаки сп`яніння необхідно зафіксувати в протоколі про адміністративне правопорушення, складеному у присутності двох свідків.

Таким чином, протокол про адміністративне правопорушення складений з порушенням вимог закону і не може вважатися допустимим доказом у справі про адміністративне правопорушення і підставою для притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності.

В судове засідання свідки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не з`явилися, письмові пояснення даних осіб суд не бере до уваги, оскільки вони є неналежними доказами.

Враховуючи позицію Верховного Суду висловлену в постанові від 27 червня 2019 року по справі № 560/751/17 (провадження № К/9901/2047/18) письмові пояснення свідків адміністративного правопорушення без їх допиту у судовому засіданні є неналежними доказами.

Притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за наявності факту адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами.

Відповідно до ст. 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Норми Конституції є нормами прямої дії.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) та Протоколи до неї є частиною національного законодавства України, відповідно до статті 9 Конституції України, як чинний міжнародний договір, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно з приписами статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року N 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до п. 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Розглядаючи такі справи і досліджуючи питання про розповсюдження гарантій статті 6 Конвенції на вказані випадки, необхідно звернути увагу, що виходячи з прецедентної практики ЄСПЛ хоч і за національним законом особа притягується до адміністративної відповідальності, їй пред`явлено «кримінальне обвинувачення» в його автономному розумінні ЄСПЛ, яке повинно тлумачитися в світлі трьох критеріїв, а саме з урахуванням кваліфікації розгляду з точки зору внутрішньодержавного законодавства, його сутності і характеру, суворості потенційного покарання (пункт 51 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Михайлова проти Російської Федерації»).

Зокрема, в даному випадку можна врахувати, що адміністративне стягнення у виді штрафу, разом з позбавленням права керування транспортним засобом, мають каральний і стримуючий характер.

Адміністративне правопорушення передбачене статтею 130 КУпАП може бути віднесено до «кримінального обвинувачення» в розумінні статті 6 Конвенції із розповсюдженням відповідних гарантій щодо справедливого судового розгляду.

Письмові пояснення свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_2 не можна вважати належним доказом вини ОСОБА_1 за ч.1 ст. 130 КУпАП, оскільки враховуючи положення пункту «d» частини третьої статті 6 Конвенції, яким кожному обвинуваченому гарантовано право допитувати свідків обвинувачення або вимагати, щоб їх допитали, а також вимагати виклику й допиту свідків захисту на тих самих умовах, що й свідків обвинувачення.

В своїй прецедентній практиці даючи тлумачення Конвенції Європейський Суд неодноразово повторював, що з метою забезпечення змагальності процесу всі докази мають, як правило, подаватися у відкритому судовому засіданні у присутності обвинуваченого. Існують винятки з цього принципу, але вони не можуть призводити до порушення права на захист. За деяких обставин може виникнути потреба у використанні показань, отриманих на етапі розслідування. Якщо підсудному було надано достатню й належну можливість спростувати такі показання - при їх оголошенні або на пізнішому етапі провадження, - саме по собі їх прийняття як доказів не суперечитиме вимогам пункту 1 та підпункту «d» пункту 3 статті 6 Конвенції. Але з цього природно випливає, що в разі, якщо обвинувальний вирок виключно або вирішальною мірою ґрунтується на показаннях особи, яку обвинувачений (підсудний) не мав можливості допитати особисто чи домогтися її допиту під час розслідування справи або судового розгляду, права сторони захисту виявляються обмеженими настільки, що передбачені статтею 6 Конвенції гарантії виявляються порушеними. Щодо показань свідків, допитати яких у присутності підсудного або його захисника виявилося неможливим, Європейський Суд зауважує, що пункт 1 статті 6 Конвенції, узятий у поєднанні з пунктом 3 статті 6 Конвенції, вимагає від Договірних Сторін ужити конкретних заходів для того, щоб підсудний мав можливість допитати свідків, які свідчать проти нього, чи домогтися їх допиту. Однак, якщо немає підстав звинувачувати органи влади в недостатньо старанних зусиллях із забезпечення підсудному можливості допитати відповідних свідків, відсутність цієї можливості як така не означає необхідності припинення кримінального переслідування. Водночас слід з надзвичайною обережністю ставитися до доказів, отриманих від свідка за обставин, що не давали змоги забезпечити право сторони на захист тією мірою, якою Конвенція завжди вимагає забезпечувати його. Обвинувальний вирок не може ґрунтуватися виключно або вирішальною мірою на показаннях, які сторона захисту не мала можливості спростувати (пункт 41 справи «Олег Колесник проти України»).

Так, частини 1 і 3 (d) статті 6 Конвенції, як загальне правило вимагають надання підсудному відповідної та належної можливості заперечувати докази свідка обвинувачення і допитати його або під час надання останнім своїх показань, або пізніше. Обвинувачення не може ґрунтуватися виключно чи вирішальною мірою на показаннях, які сторона захисту не може заперечити. Із цього випливає, що якщо засудження виключно або вирішальною мірою ґрунтується на показаннях особи, допитати яку чи домогтися допиту якої підсудний не мав можливості ані під час досудового слідства, ані під час судового розгляду, права захисту виявляються обмеженими в тій мірі, що є несумісною з гарантіями, передбаченими статтею 6 Конвенції (пункт 54 Рішення Європейського Суду у справі «Корнєв і Карпенко проти України»).

Так, єдині пояснення свідків, які додані до протоколу мають одне із вирішальних значень для встановлення вини особи, при цьому дані пояснення свідків спростовуються поясненнями останнього, що потребує перевірки пояснень свідків «обвинувачення» в судовому засіданні, але як і особа, яка притягується до адміністративної відповідальності, так і суд позбавляються можливості зробити відповідну «перевірку».

Таким чином, не можна покласти в основу обвинувачення пояснення вказаних свідків які не були допитані в судовому засіданні і пояснення яких мають вирішальне значення по даній справі. Відтак, жодного доказу того, що ОСОБА_1 керував транспортним засобом у стані наркотичного сп`яніння в матеріалах справи не вбачається.

Інших доказів вини ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 130 КУпАП не надано.

Для того, щоб особа була притягнута до адміністративної відповідальності, необхідно довести наявність в її діях (бездіяльності) складу та події адміністративного правопорушення.

Стандарт доведення вини «поза розумним сумнівом» означає, що при доведенні винуватості особи не повинно залишатися жодного «розумного сумніву» в цьому, тоді як наявність такого «розумного сумніву» у винуватості особи є підставою для його виправдання.

Отже в силу принципу презумпції невинуватості, діючого при розгляді справ про адміністративні правопорушення, всі сумніви у винності особи, що притягується до адміністративної відповідальності, тлумачаться на її користь, а недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 247 КУпАП, провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

Відповідно до ст.62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом та на припущеннях, а усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь. Суд при розгляді справи про адміністративне правопорушення повинен прийти до висновку про винуватість особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, поза розумним сумнівом.

Зважаючи на те, що згідно ст.251КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, суд оцінивши наявні в даній адміністративній справі докази, приходить до висновку про недоведеність поза розумним сумнівом наявності в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, у зв`язку з чим справа про адміністративне правопорушення відносно останнього підлягає закриттю на підставі п. 1 ч. 1 ст.247КУпАП - за відсутністю складу адміністративного правопорушення.

Керуючись ст. 62 Конституції України, ст.ст. 1, 7, 9, 130 ч. 1, 245, 247, 251, 252, 279, 280, 283-285 КУпАП, суддя, -

П О С Т А Н О В И В :

Провадження у справі про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 за ч.1 ст.130 КУпАП закрити у зв`язку із відсутністю складу адміністративного правопорушення.

Постанова може бути оскаржена прокурором, особою, щодо якої її винесено, а також потерпілим протягом десяти днів з дня винесення постанови до Житомирського апеляційного суду.

Суддя: Інна Зубчук