КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Справа №756/5055/22
Апеляційне провадження
№ 33/824/2504/2022
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2022 року Київський апеляційний суд у складі судді Рейнарт І.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову судді Оболонського районного суду міста Києва від 12 серпня 2022 року про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючого у АДРЕСА_1 за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення,

встановив:

постановою судді Оболонського районного суду міста Києва від 12 серпня 2022 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 1 000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000грн, з позбавленням права керування транспортними засобами строком на один рік. Стягнуто з ОСОБА_1 судовий збір на користь держави в сумі 496грн 20коп.

Постановою судді визнано доведеним, що 25 квітня 2022 року близько 19год. 40хв., ОСОБА_1 , власник автомобіля марки «Volkswagen», д.н.з. НОМЕР_1 , по вул. Новокостянтинівській, 2-А, в м. Києві передав керування водію ОСОБА_2 , який знаходився у стані алкогольного сп`яніння. Огляд на стан алкогольного сп`яніння ОСОБА_2 було проведено в установленому законом порядку із застосуванням спеціального механічного приладу «ALCOTEST 7510» ARMF-0340. Результат тестування на алкогольне сп`яніння ОСОБА_2 склав 2,67‰. Своїми діями ОСОБА_1 порушив п. 2.9 (а) Правил дорожнього руху, тобто вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 Кодексу України про адміністративне правопорушення.

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить постанову судді Оболонського районного суду міста Києва від 12 серпня 2022 року скасувати, провадження у справі закрити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що він дійсно передав керування належним йому автомобілем ОСОБА_2 , однак він не знав про те, що останній перебував у стані алкогольного сп`яніння.

Крім того ОСОБА_1 зазначає, що під час судового розгляду в суді першої інстанції суддя не надав йому можливості дати пояснення та не виясняв у нього чи визнає він вину.

Суд, вивчивши матеріали справи за протоколом про адміністративне правопорушення, вислухавши пояснення ОСОБА_1 , який підтримав доводи апеляційної скарги, переглянувши відеозапис досліджуваних подій, перевіривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно ст. 294 КУпАП суд апеляційної інстанції розглядає обставини вчиненого правопорушення в межах, що викладені в протоколі про адміністративне правопорушення та визнані доведеними судом першої інстанції, за доводами, зазначеними в апеляційній скарзі.Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративне правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності із законом.

У постанові Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року №14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» роз`яснено, що при розгляді справ зазначеної категорії необхідно з`ясовувати всі обставини, перелічені у ст.ст. 247, 280 КУпАП. Зміст постанови судді має відповідати вимогам, передбаченим ст.ст. 283, 284 КУпАП. У постанові, зокрема, потрібно навести докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення, та зазначити мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів.

Судовий розгляд справ повинен відповідати загальним принципам, а саме: верховенство права, законність, рівність перед законом і судом, повага до людської гідності, забезпечення права на свободу та особисту недоторканість, презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в поданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості, тощо.

Як регламентують приписи ст. 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення, зобов`язаний, зокрема, з`ясувати, чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа у його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність особи, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку встановлюється наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, речовими доказами, а також іншими документами, як передбачено ст. 251 КУпАП.

Відповідно до ч. 2 ст. 251 КУпАП обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративне правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Суд (суддя), у відповідності з приписами ст. 252 КУпАП, оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Зміст постанови судді має відповідати вимогам, передбаченими статтями 283 і 284 КУпАП. У ній, зокрема, потрібно наводити докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення.

Ці вимоги закону при розгляді суддею місцевого суду матеріалів справи за протоколом про адміністративне правопорушення, складеного стосовно ОСОБА_1 , в повній мірі не дотримані,а висновок судді про доведеність винуватості ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, зазначеного у протоколі про адміністративне правопорушення, не відповідає фактичним обставинам справи та не

підтверджується належними доказами.

Частиною 1 статті 130 КУпАП передбачена відповідальність за керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також передача керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, а так само відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Вимогами п. 2.9 «а» Правил дорожнього руху України водієві забороняється керувати транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Визнаючи ОСОБА_1 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, суддя першої інстанції у постанові зазначив, що ОСОБА_1 , який передав керування автомобілем марки «Volkswagen», д.н.з. НОМЕР_1 , водію, який перебував у стані алкогольного сп`яніння, а саме ОСОБА_2 , порушив пункт 2.9. «а» Правил дорожнього руху України.

Разом з цим, з матеріалів справи вбачається, що 25 квітня 2022 року щодо ОСОБА_1 працівниками поліції складено протокол про адміністративне правопорушення, серії ААД №068321, згідно якого в цей же день о 19год. 40хв. в м. Київ по вул. Новокостянтинівській, 2-А, власник автомобіля «Volkswagen Polo», д.н.з. НОМЕР_1 , ОСОБА_1 передав керування водію ОСОБА_2 , який знаходився у стані алкогольного сп`яніння, результат огляду позитивний - 2,67 ‰, огляд проводився за допомогою приладу «Драгер». Своїми діями ОСОБА_1 порушив п. 2.9 «а» Правил дорожнього руху, тобто вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 130 Кодексу України про адміністративне правопорушення.

Частиною 4 статті 130 КУпАП передбачена відповідальність за вживання особою, яка керувала транспортним засобом, після дорожньо-транспортної пригоди за її участю алкоголю, наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів, а також лікарських препаратів, виготовлених на їх основі (крім тих, що входять до офіційно затвердженого складу аптечки або призначені медичним працівником), або після того, як транспортний засіб був зупинений на вимогу поліцейського, до проведення уповноваженою особою медичного огляду з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують його увагу та швидкість реакції, чи до прийняття рішення про звільнення від проведення такого огляду.

З наданих в суді першої інстанції та під час апеляційного розгляду справи пояснень ОСОБА_1 встановлено, що останній не керував транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а передав керування транспортним засобом водію ОСОБА_2 .

Отже, своїми діями ОСОБА_1 не порушував п. 2.9 «а» Правил дорожнього руху.

Заборона водієві передавати керування транспортним засобом особам, які перебувають у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, у хворобливому стані визначена положеннями пункту п. 2.9 «г» Правил дорожнього руху України.

Разом з цим, протокол про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_1 за порушення пункту 2.9 «г» Правил дорожнього руху України та вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, працівниками поліції складений не був.

Суддя першої інстанції, незважаючи на зазначену у протоколі про адміністративне

правопорушення кваліфікацію дій ОСОБА_1 та про порушення ним п. 2.9 «а» Правил дорожнього руху України, притягнув його до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП, не звернувши увагу, що протокол про адміністративне правопорушення містить виправлення, які відсутні у копії цього протоколу, який наявний у матеріалах справи, а відтак виправлення у протокол були внесені не на місці його складання і не за участі ОСОБА_1 . Також суд не врахував, що ОСОБА_1 не було допущено порушення п. 2.9 «а» ПДР.

За таких обставин постанова судді у справі про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 прийнята поза межами обставин та кваліфікації дій особи, викладених у протоколі про адміністративне правопорушення.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції перебрав на себе функції органу обвинувачення та самостійно перекваліфікував дії ОСОБА_1 , що є порушенням ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Крім того, суд першої інстанції притягнув ОСОБА_1 до відповідальності за порушення пункту 2.9 «а» Правил дорожнього руху, що останній не вчиняв.

Виходячи з основоположних засад диспозитивності, суд не може встановлювати інші фактичні обставини, окрім тих, які зазначені у протоколі про адміністративне правопорушення.

Оскільки у даному випадку суддею не було дотримано вимоги ст. 245 КУпАП про вирішення справи про адміністративне правопорушення в точній відповідності з законом, то така постанова судді, як постановлена з істотним порушенням вимог процесуального законодавства, не може бути визнана законною та підлягає скасуванню.

Положеннями ч. 1 ст. 11 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року та ч. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 01 листопада 1950 року, рішенням Конституційного Суду України від 22 грудня 2010 року № 23 рп/2010у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень ч.1 ст.14-1 КУпАП визначено, що кожен, кого обвинувачено у вчиненні правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено у законному порядку при додержанні, зокрема, процедури притягнення до адміністративної відповідальності, яка повинна ґрунтуватись на конституційних принципах та правових презумпціях, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні.

За ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.

Відповідно до ст. 32 Конвенції про захист прав і основних свобод людини питання тлумачення і застосування Конвенції належить до виключної компетенції Європейського суду, який діє відповідно до Конвенції, тобто рішення Європейського суду є невід`ємною частиною Конвенції як практика її застосування і тлумачення.

Так, ч. 1 ст. 6 Конвенції передбачає, що «кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення».

Відповідно до ч. 2 ст. 6 Конвенції «кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку». А згідно з положеннями ч. 3 ст. 6 Конвенції кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має щонайменше такі права: мати час і можливість, необхідні для підготовки свого захисту, захищати себе особисто чи використовувати юридичну допомогу захисника, вибраного на власний розсуд, або за браком достатніх коштів для оплати юридичної допомоги захисника одержувати таку допомогу, коли цього вимагають інтереси правосуддя, тощо.

Стандарти, які встановлює Конвенція для кримінального провадження, поширено

ЄСПЛ й на провадження у справах про адміністративні правопорушення, оскільки «кримінальним обвинуваченням» у розумінні Конвенції слід розглядати й протокол про адміністративне правопорушення (справа «Лучанінов проти України» рішення від 09.06.2011р., заява №16347/02).

Крім того, у справі «Малофєєва проти Росії» (рішення від 30.05.2013р., заява №36673/04) ЄСПЛ зазначив, що у випадку, коли викладена в протоколі фабула адміністративного правопорушення не відображає всіх істотних ознак правопорушення, суд не має права самостійно редагувати її, а так само не може відшукувати докази на користь обвинувачення, оскільки це становитиме порушення права на захист (особа не може належним чином підготуватися до захисту) та принципу рівності сторін процесу (оскільки особа має захищатися від обвинувачення, яке підтримується не стороною обвинувачення, а фактично судом).

Виходячи з практики застосування Європейським судом ст. 6 Конвенції, у випадку, якщо передбачені санкції є достатньо суворими, то скоєне правопорушення має природу кримінального злочину, а отже, його судовий розгляд має відповідати принципу справедливості відповідно до статті 6 Конвенції.

Таким чином, розглядаючи справу про притягнення особи до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.130 КУпАП, судовий процес має відповідати загальним засадам кримінального провадження, а суд має забезпечити гарантії і принципи законності щодо особи, яка притягається до відповідальності, оскільки санкція вказаної статті, при встановленні факту скоєння правопорушення і вини, передбачає штраф, розмір якого значно перевищує прожитковий мінімум для осіб працездатного віку в Україні, як і значно перевищує мінімальний розмір штрафу, визначений ч.2 ст.53 КК України, а також передбачає обов`язкове позбавлення права керування транспортним засобом.

Також апеляційний суд зазначає про те, що визнання вини ОСОБА_1 у судовому засіданні не є достатньою підставою для встановлення його вини у справі, оскільки згідно правового висновку Верховного Суду, який викладено у постанові від 15 травня 2019 року у справі № 537/2088/17, сам факт визнання особою вини у порушенні ПДР не може бути достатнім доказом правомірності рішення суб`єкта владних повноважень за відсутності інших належних доказів.

Крім того, ОСОБА_1 заперечував, що він визнавав свою вину у вчиненні адміністративного правопорушення і матеріали справи такого визнання не містять.

Виходячи з вищевикладеного, апеляційний суд вважає, що суддею першої інстанції притягнуто ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП, хоча протокол про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_1 за вказаною нормою працівниками поліції не складався.

Крім того, суддею першої інстанції ОСОБА_1 притягнений до відповідальності за порушення пункту 2.9 «а» Правил дорожнього руху, хоча ОСОБА_1 такого порушення 25 квітня 2022 року не допустив.

Частина 1 ст.7 КУпАП передбачає, що ніхто не може бути підданий заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення підлягає закриттю за відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд вважає, що постанова судді Оболонського районного суду міста Києва від 12 серпня 2022 року стосовно ОСОБА_1 щодо порушення ним п. 2.9 «а» Правил дорожнього руху та вчинення правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, не може вважатися законною та обґрунтованою, а тому підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про закриття провадження у справі за протоколом про адміністративне правопорушення,

складеного стосовно ОСОБА_1 за ч. 4 ст. 130 КУпАП, на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП.

Керуючись ст. 294 КУпАП, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову судді Оболонського районного суду міста Києва від 12 серпня 2022 року про визнання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення, скасувати.

Провадження у справі за протоколом про адміністративне правопорушення, складеного стосовно ОСОБА_1 за частиною 4 статті 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення, закрити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю події та складу адміністративного правопорушення.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя І.М. Рейнарт