Справа № 163/1548/22
Провадження № 3/163/980/22
ЛЮБОМЛЬСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 грудня 2022 року місто Любомль

Суддя Любомльського районного суду Волинської області Чишій С.С.

з участю секретаря Костюк Р.М.,

представника Волинської митниці Кондратюка І.П.,

особи, що притягується до відповідальності, ОСОБА_1 ,

захисника Кривошея А.М.,

розглянувши в приміщенні суду направлені Волинською митницею матеріали справи за протоколом № 0613/20500/22 про притягнення до відповідальності за ч.1 ст.483 МК України

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянку України, що проживає по АДРЕСА_1 , вчителя Луцького ліцею № 4 імені Модеста Левицького, РНОКПП невідомий, закордонний паспорт НОМЕР_1 ,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 , прямуючи 19 серпня 2022 року з України в Республіку Польща через митний пост "Устилуг" Волинської митниці пасажиром автомобіля "Сітроен", номерний знак НОМЕР_2 , намагалась перемістити через митний кордон з приховуванням від митного контролю способом, що утруднює виявлення предметів шляхом поміщення в пластикові ящики, прикриті продуктами харчування, два ноутбуки та два тримери загальною вартістю 61 398,96 гривні, чим вчинила правопорушення, передбачене ч.1 ст.483 МК України.

В судовому засіданні ОСОБА_1 визнала факт переміщення двох ноутбуків та двох тримерів, однак заявила, що їх не приховувала. Ноутбуки придбала для використання в онлайн навчанні дітей і вважала їх особистими речами, а вартість тримерів не перевищувала 500 євро.

Її захисник адвокат Кривошей А.М. висловив свою правову позицію про відсутність в діях ОСОБА_1 складу правопорушення.

Представник Волинської митниці під час розгляду протоколу заявив, що вважає доведеною винуватість ОСОБА_1 у вчиненні порушення митних правил, просив накласти стягнення в межах санкції ч.1 ст.483 МК України, стягнути витрати митниці і судовий збір.

Винуватість ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення повністю стверджена матеріалами справи: протоколом про порушення митних правил з фото-таблицями, письмовими поясненнями порушниці, контрольним талоном, актом про проведення митного огляду транспортного засобу, службовою запискою інспектора митниці, польською фактурою.

Твердження сторони захисту про належність вилучених товарів до особистих речей є необґрунтованим і помилковим з огляду на таке.

Згідно з п.п.9, 13 ст.370 МК України особистими речами вважаються … переносні персональні комп`ютери у кількості не більше двох штук і периферійне обладнання та приладдя до них.

Відповідно до п.36 ст.4 МК України особисті речі - товари, нові і такі, що були у вжитку, призначені для забезпечення звичайних повсякденних потреб фізичної особи, які відповідають меті перебування зазначеної особи відповідно в Україні або за кордоном, переміщуються через митний кордон України у ручній поклажі, супроводжуваному та несупроводжуваному багажі і не призначені для підприємницької діяльності, відчуження або передачі іншим особам.

В судовому засіданні встановлено, що переміщувані ОСОБА_1 ноутбуки є новими і придбаними для використання нею в роботі за місцем працевлаштування та для особистих потреб.

Відтак підстави для висновку про відповідність цих товарів меті перебування ОСОБА_1 за кордоном відсутні, оскільки вони не використовувались нею в будь-яких цілях, а були придбані як нові і виключно як товари, що будуть увозитись на митну територію України.

Таким чином, вилучені в цій справі товари ОСОБА_1 мала відповідно до ст.ст.257, 374 МК України обрати для митного контролю "червоний коридор", оформити і заявити товари у власній митній декларації, а недотримання цих обов`язків в сукупності з іншими встановленими обставинами справи (замасковане розміщення товару в транспортному засобі, що утруднювало їх виявлення) тягне відповідальність за ч.1 ст.483 МК України.

При вирішення питання про обсяг відповідальності ОСОБА_1 встановлено таке.

По справі встановлено, що ОСОБА_1 вперше притягується до відповідальності і кається у вчиненому. На цей час віона працює вчителем в навчальному закладі, позитивно характеризується за місцем проживання.

Статтею 23 КУпАП встановлено, що адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила правопорушення, в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобігання вчиненню нових правопорушень, як самим правопорушником, так і іншими особами.

Згідно зі ст.ст.33-35 КУпАП при накладенні стягнення враховується характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують та обтяжують відповідальність.

Відповідно до практики Європейського Суду з прав людини при вирішенні питання про стягнення необхідно враховувати співрозмірність шкоди, завданої державним та суспільним інтересам, і шкоди, завданої особі. Суд повинен проаналізувати, чи дотримано органами влади розумний баланс між заходами, вжитими для забезпечення загальних інтересів суспільства, та потребою захищати право особи на мирне володіння своїм майном, тобто, чи не стали вжиті заходи особистим та надмірним тягарем для заявника. Крім того, Суд звертає увагу, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Питання про те, чи буде досягнута справедлива рівновага між вимогами загального інтересу і захисту фундаментальних прав особи, має значення лише при умові, що таке втручання відповідає вимогам закону і не є безпідставним.

В рішенні Європейського Суду з прав людини у справі "Гірлян проти Росії" від 09 жовтня 2018 (скарга № 35943/15, § 31) зазначено, що положення Кодексу про адміністративні правопорушення Росії … не залишає за судом права винесення вироку стосовно будь-якого розсуду … шляхом надання права вибору між штрафом, еквівалентним, по крайній мірі, неоголошеній сумі, або конфіскації неоголошених готівкових коштів. На думку Суду, така жорстка система не в змозі забезпечити необхідний справедливий баланс між вимогами загальних інтересів и захистом права особи на власність. … Міра конфіскації поклала на заявника індивідуальне и надмірне навантаження і була неспіврозмірна скоєному злочину (див. Ісмаїлов, § 38, и Болевич, § 45, Танасов проти Румунії № 65910/09, § 28, 31 жовтня 2017 року).

В рішенні "Краєва проти України" від 13 січня 2022 року (скарга № 72858/13, §§ 31-33) Європейський Суд з прав людини сказав, що відповідно до частини першої статті 483 Митного кодексу України, згідно з якою заявницю було визнано винною, штраф у розмірі, який дорівнює вартості товару, що сама собою була дуже високою, та конфіскація товару були обов`язковими заходами без винятків. Відсутність свободи розсуду в українських судів щодо стягнень виключала оцінку індивідуальної ситуації, роблячи будь-яку таку оцінку марною. Суд вже зазначив, що така жорстка система сама собою не здатна забезпечити необхідний справедливий баланс між суспільними інтересами і правом особи на мирне володіння своїм майном (див., mutatis mutandis, рішення у справі "Гирлян проти Росії", заява № 35943/15). Обов`язковий характер стягнення, а за обставин цієї справи - розмір штрафу, позбавив заявницю можливості викласти аргументи в її справі і мати шанс на успіх у провадженні щодо неї. Наведених міркувань достатньо для висновку Суду, що за обставин цієї справи накладене на заявницю стягнення, зокрема, розмір штрафу, який її зобов`язали сплатити згідно з постановою апеляційного суду у результаті застосування частини першої статті 483 Митного кодексу України, становило непропорційне втручання у її майнові права всупереч вимогам статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

Частина 1 статті 483 МК України в разі доведеності вини особи передбачає стягнення у вигляді штрафу в розмірі 100 відсотків вартості цих товарів, транспортних засобів з конфіскацією зазначених товарів, транспортних засобів.

З огляду на зазначені вище обставини цієї справи та практику Європейського Суду з прав людини вбачаються підстави для висновку, що застосування до ОСОБА_1 і штрафу, і конфіскації предметів порушення митних правил, що передбачено санкцією ч.1 ст.483 МК України як безальтернативне стягнення, буде порушенням положень ст.1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки буде непропорційним, не відповідатиме характеру вчиненого правопорушення, особі правопорушника і буде очевидно неспіврозмірним практичній ролі "правопорушення та відповідальності".

Таким чином, встановлено підстави для накладення на ОСОБА_1 стягнення у вигляді конфіскації предметів порушення митних правил без застосування штрафу.

З порушниці відповідно до п.5 ч.2 ст.4 Закону України № 3674-VI підлягає стягненню судовий збір у відповідному розмірі, а з врахуванням приєднаної до протоколу довідки митного органу витрати митниці на зберігання товарів протягом 117 діб за курсом НБУ на дату розгляду справи в порядку ст.ст.519, 520 МК України та наказу Міністерства фінансів України від 15 червня 2012 року № 731.

Керуючись ст.ст.522, 527, 528 МК України, суддя

п о с т а н о в и в :

ОСОБА_1 визнати винною у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.1 ст.483 МК України, і накласти на неї стягнення у вигляді конфіскації в дохід держави 2 (двох) ноутбуків та 2 (двох) тримерів загальною вартістю 61 398,96 гривні.

Стягнути з ОСОБА_1 в користь Волинської митниці витрати по справі на зберігання товарів в розмірі 227 (двісті двадцять сім) гривень на рахунок UA1160491 в Державній казначейській службі України, місто Київ (МФО 820172, , призначення платежу "за зберігання товарів").

Стягнути з ОСОБА_1 в користь держави 496 (чотириста дев`яносто шість) гривень 20 копійок судового збору на рахунок UA0003480 в Казначействі України (ЕАП) (отримувач ГУК у Волинській області/місто Любомль, , код класифікації доходів бюджету 22030101, призначення платежу "судовий збір").

Постанова протягом десяти днів з дня її винесення може бути оскаржена в апеляційному порядку до Волинського апеляційного суду через Любомльський районний суд.

Суддя Любомльського районного суду

Волинської області С.С.Чишій