Провадження № 3/127/4016/22
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.07.2022м. Вінниця

Суддя Вінницького міського суду Вінницької області Бернада Є.В., розглянувши матеріали про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого частиною другою статті 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення,

ВСТАНОВИВ:

13.06.2022 о 00.45 год. по вул. Київська, 136 в м. Вінниці ОСОБА_1 керував автомобілем марки Mersedes-Benz, д.н. НОМЕР_1 , з ознаками алкогольного сп`яніння, а саме порушення мови та координації рухів, різкий запах алкоголю з порожнини рота, однак від проходження огляду на стан сп`яніння відповідно до встановленого порядку відмовився.

ОСОБА_1 в судовому засіданні винуватість у вчиненні правопорушення не визнав та суду пояснив, що він прогрівав автомобіль, транспортний засіб перебував у нерухомому стані.

Заслухавши пояснення ОСОБА_1 , дослідивши матеріали справи, суд дійшов до такого висновку.

З диспозиції статті 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі КпАП) випливає, що відповідальність за зазначеною нормою настає у разі керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також передача керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, а так само відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції. Тобто зазначеною правовою нормою встановлено альтернативні склади правопорушення: 1) керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, 2) передачі керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, 3) відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Вирішуючи питання щодо наявності чи відсутності в діянні ОСОБА_1 складу зазначеного вище правопорушення, суд вважає за доцільне зауважити таке.

Згідно з протоколом про адміністративне правопорушення у ОСОБА_1 були виявлені такі ознаки алкогольного сп`яніння: різкий запах порожнини з рота, порушення мови та координації рухів.

Суд вважає за доцільне зауважити, що пунктом 3 розділу І Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженої наказ Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства охорони здоров`я України від 09.11.2015 за № 1452/735, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 11.11.2015 за № 1413/27858 (далі Інструкція) визначені ознаки алкогольного сп`яніння, якими є: запах алкоголю з порожнини рота; порушення координації рухів; порушення мови; виражене тремтіння пальців рук; різка зміна забарвлення шкірного покриву обличчя; поведінка, що не відповідає обстановці.

Як суд зазначив вище, згідно з протоколом про адміністративне правопорушення у ОСОБА_1 були виявлені дві ознаки алкогольного сп`яніння, передбачені пунктом 3 розділу І Інструкції, тому суд вважає, що у працівників поліції були правові підстави для його направлення на огляд на стан сп`яніння.

Оцінюючи доводи ОСОБА_1 в тій частині, що автомобіль, у якому він перебував, був у нерухомому стані, суд вважає за доцільне зауважити таке.

Відповідно до роз`яснень, що надані у абзаці третьому пункту 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України (далі ВСУ) № 14 від 23.12.2005 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» (далі Постанова № 14) керування транспортним засобом слід розуміти як виконання функцій водія під час руху такого засобу або інструктора-водія під час навчання учнів-водіїв, незалежно від того, керує особа транспортним засобом, який рухається своїм ходом чи за допомогою буксирування.

У абзаці четвертому пункту 27 Постанови № 14 Пленум ВСУ роз`яснив, що для притягнення до відповідальності за статтею 130 КпАП не має значення, протягом якого часу особа, яка перебуває у стані сп`яніння чи під впливом лікарських препаратів, що знижують її увагу та швидкість реакції, керувала транспортним засобом. Правопорушення вважають закінченим з того моменту, коли він почав рухатись.

На підтвердження винуватості ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення до протоколу про адміністративне правопорушення також надане направлення водія транспортного засобу з метою виявлення алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції (далі Направлення), рапорт працівника поліції (далі Рапорт) та диск із записом з нагрудних камер поліцейських (далі Запис).

Процедура огляду на стан сп`яніння регламентована статтею 266 КпАП.

Згідно зі статтею 245 КпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Відповідно до статті 280 КпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Зі змісту речення першого частини першої статті 251 КпАП випливає, що доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. При цьому реченням другим частини першої статті 251 КпАП визначено, що ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, безпеки на автомобільному транспорті та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Суд враховує, що частиною другою статті 251 КпАП регламентовано, що обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Як суд зазначив вище, на підтвердження винуватості ОСОБА_2 у вчиненні правопорушення суду надані Направлення, Рапорт та Запис.

ОСОБА_1 в судовому засіданні процедуру визначену статтею 266 КпАП, не оспорював, натомість заперечував факт здійснення керування транспортним засобом. Разом з тим, з оглянутого в судовому засіданні Запису випливає, що жінка, яка перебувала поряд із ОСОБА_1 , повідомила, що сусіди сварились на шум сигналізації, тому ОСОБА_1 перегнав автомобіль у інше місце. Наданий суду Запис не містить доказів того, що ОСОБА_1 зазначені відомості оспорював. Крім того, ОСОБА_1 в судовому засіданні клопотання про виклик для допиту в судовому засіданні свідків, зокрема, наведену вище жінку не заявив. Тому показання ОСОБА_1 в частині того, що він автомобілем не керував оцінює критично.

Отже, оцінюючи надані суду докази у їх сукупності, суд вважає, що в судовому засіданні був підтверджений факт відмови ОСОБА_1 від проходження огляду на стан сп`яніння при здійсненні 13.06.2022 о 00.45 год. по вул. Київська, 136 в м. Вінниці керування автомобілем марки Mersedes-Benz, д.н. НОМЕР_1 , з ознаками алкогольного сп`яніння. Суд також вище зауважив, що правові підстави для визнання результатів його огляду на стан сп`яніння, за результатами якого складений акт огляду на стан сп`яніння за допомогою спеціальних технічних засобів, відповідно до приписів частини п`ятої статті 266 КпАП відсутні.

Вирішуючи питання щодо правової кваліфікації діяння ОСОБА_1 , суд враховує, що згідно з наданою суду копією судового рішення постанови Вінницького міського суду Вінницької області від 27.09.2021 ОСОБА_1 притягнутий до адміністративної відповідальності, передбаченої частиною першою статті 130 КпАП.

Правопорушення, яке є предметом судового дослідження, ОСОБА_1 було вчинене 13.06.2022, тобто до спливу строку погашення адміністративного стягнення, накладеного 27.09.2021.

Отже, суд вважає, що дії ОСОБА_1 за зазначеним фактом охоплюються складом адміністративного правопорушення, передбаченого частиною другою статті 130 КпАП, за ознаками відмови особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, кваліфікуючою ознакою якого є повторне протягом року вчинення будь-якого з порушень, передбачених частиною першою цієї статті.

Вирішуючи питання щодо виду та міри адміністративного стягнення, необхідного і достатнього для виправлення особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, та попередження вчинення нею нових правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, суд враховує таке.

Санкцією статті закону про адміністративне правопорушення встановлене адміністративне стягнення у виді штрафу з позбавленням права керування транспортними засобами з позбавленням права керування транспортними засобами з оплатним вилученням транспортного засобу чи без такого або адміністративний арешт з позбавленням права керування транспортними засобами та з оплатним вилученням транспортного засобу чи без такого.

Зі змісту частини першої статті 32 КпАП випливає, що адміністративний арешт установлюється і застосовується лише у виняткових випадках за окремі види адміністративних правопорушень.

При цьому статтею 23 КпАП регламентовано, що адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобігання вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами.

Аналізуючи надані суду матеріали, суд вважає, що в судовому засіданні не встановлені виключні (виняткові) випадки, а тому суд не вважає за доцільне застосовувати до ОСОБА_1 адміністративне стягнення у виді адміністративного арешту з позбавленням права керування транспортними засобами та з оплатним вилученням транспортного засобу. Натомість суд вважає за доцільне застосувати до ОСОБА_1 адміністративне стягнення у виді штрафу з позбавленням права керування транспортними засобами.

Вирішуючи питання щодо наявності правових підстав для застосування до ОСОБА_1 такого стягнення як оплатне вилучення транспортного засобу, суд вважає за доцільне зауважити таке.

У абзаці четвертому пункту 28 Постанови № 14 ВСУ роз`яснив, що оплатне вилучення транспортного засобу може бути є допустимим тільки як додаткове адміністративне стягнення за вчинення правопорушень, за які встановлена відповідальність частиною шостою статті 121, частинами другою та третьою статті 130 КпАП. Застосування його як основного стягнення законом не передбачено. Не можна накладати це стягнення й на особу, яка вчинила відповідне правопорушення, керуючи транспортним засобом, що належить іншій особі.

Зважаючи на ту обставину, що надані суду матеріали не містять відомостей щодо належності керованого ОСОБА_1 транспортним засобом, суд вважає, що правові підстави для застосування до нього додаткового стягнення, передбаченого санкцією статті закону про адміністративну відповідальність, у виді оплатного вилучення керованого ним транспортного засобу відсутні.

Вирішуючи питання щодо обсягу застосованого стягнення у виді позбавлення права керування транспортним засобом, суд враховує таке.

Відповідно до частини другої статті 30 КпАП позбавлення наданого даному громадянинові права керування транспортними засобами застосовується на строк до трьох років за грубе або повторне порушення порядку користування цим правом або на строк до десяти років за систематичне порушення порядку користування цим правом.

Згідно з частиною третьою статті 30 КпАП у разі, якщо особою, позбавленою права керування транспортним засобом, до закінчення строку дії такого стягнення вчинено нове адміністративне правопорушення, за яке застосовано стягнення у виді позбавлення права керування транспортним засобом, до стягнення за вчинення нового адміністративного правопорушення приєднується невідбута частина стягнення. При цьому загальний строк позбавлення права керування транспортним засобом може перевищувати гранично допустимий строк, передбачений частиною другою цієї статті.

Зі змісту частини першої статті 317-1 КпАП випливає, що виконання постанови про позбавлення права керування транспортним засобом здійснюється шляхом вилучення посвідчення водія на строк позбавлення права керування транспортними засобами та внесення до єдиної інформаційної системи Міністерства внутрішніх справ України відомостей про позбавлення права керування транспортним засобом на строк, визначений постановою, та про вилучення посвідчення водія.

При цьому частиною другою статті 317-1 КпАП визначено, що особа вважається позбавленою права керування транспортним засобом після набрання законної сили рішенням суду про позбавлення цього права.

Разом з тим, суду не надані відомості, які б свідчили про виконання чи невиконання зазначених вище постанов суду, якими на ОСОБА_1 накладене адміністративне стягнення, передбачене частиною першою та другою статті 130 КпАП, тому суд позбавлений можливості визначити точний строк не відбутого ОСОБА_1 стягнення у виді позбавлення права керування транспортним засобом. Отже, суд позбавлений можливості визначити остаточне стягнення згідно з приписами частини третьої статті 30 КпАП, тобто шляхом приєднання до призначеного судом стягнення невідбутої частини стягнення за попередніми судовими рішеннями.

Згідно зі статтею 40-1 КпАП судовий збір у провадженні по справі про адміністративне правопорушення у разі винесення судом (суддею) постанови про накладення адміністративного стягнення сплачується особою, на яку накладено таке стягнення.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» у разі ухвалення судом постанови про накладення адміністративного стягнення з особи, на яку накладено стягнення, справляється судовий збір в розмірі 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Керуючись статтями 130, 283, 284 КпАП, суд

ПОСТАНОВИВ:

Накласти на ОСОБА_1 адміністративне стягнення за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого частиною другою статті 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення, у виді штрафу в розмірі 2000 (двох тисяч) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 34000 (тридцять чотири тисячі) гривень, з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 (три) роки.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 496 (чотириста дев`яносто шість) гривень 20 (двадцять) копійок.

Постанова може бути оскаржена до Вінницького апеляційного суду протягом десяти днів з дня її винесення.

Суддя: