Провадження № 3/761/5411/2022
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2022 року суддя Шевченківського районного суду м.Києва Романишена Інна Павлівна, розглянувши матеріали, які надійшли з Управління патрульної поліції в м. Києві відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , за ч. 1 ст. 130 КУпАП, -

В С Т А Н О В И В:

Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії ААД № 068173, 17 червня 2022 року, о 09 год. 50 хв. по вул. Стеценка, 19 в м. Києві водій керував транспортним засобом «Chevrolet», державний номерний знак НОМЕР_1 , з ознаками наркотичного сп`яніння: зіниці очей розширені та не реагують на світло, тремтіння пальців рук. Від проходження огляду на стан сп`яніння у встановленому законом порядку відмовився. Вказаними діями ОСОБА_1 порушив вимоги п.2.5 Правил дорожнього руху, відповідальність за таке порушення передбачена ч. 1 ст. 130 КУпАП.

В судовому засіданні гр. ОСОБА_1 вину у вчиненні правопорушення не визнав, зазначив, що наркотичні засоби не вживає, пояснив, що їхав разом з подругою продавати автомобіль та був без жодних причин зупинений працівниками поліції. Правил дорожнього руху він не порушував, жодних підстав для зупинки транспортного засобу, яким він керував, не було, а працівники поліції не повідомили йому причин зупинки. Оскільки він поспішав на укладення угоди з продажу автомобіля, за порадою працівників поліції він відмовився від проходження огляду на стан наркотичного сп`яніння, оскільки розумів, що це займе багато часу, так як працівники поліції йому пояснили, що потрібно буде їхати в лікарню.

Суд, вивчивши матеріали справи, вислухавши пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, прийшов до наступного висновку.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень, у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Так, статтею 130 КУпАП встановлено, що адміністративна відповідальність наступає за керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також передача керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, а так само відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Відповідно до ст. 245 КУпАП завданням провадження у справі про адміністративне правопорушення є всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин справи, вирішення її у точній відповідності з законом.

Реалізація вказаного завдання здійснюється шляхом оцінки судом доказів, якими у силу ст. 251 КУпАП, можуть бути будь-які фактичні дані, на основі яких встановлюється наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність особи у його вчиненні.

До таких доказів закон відносить пояснення свідків, висновки експертів, показання технічних приладів та засобів, відеозаписів тощо.

Зазначені положення закону передбачають, що особа, яка розглядає справу про адміністративне правопорушення, піддає відповідній правовій оцінці докази, які містяться у матеріалах справи. Дослідження та врахування саме цих доказів має привести до обґрунтованого висновку про винуватість особи.

Згідно з протоколом про адміністративне правопорушення гр. ОСОБА_1 порушив вимоги п. 2.5 ПДР.

Вказаний пункт ПДР передбачає, що водій повинен на вимогу працівника правоохоронного органу пройти в установленому порядку огляд для визначення стану алкогольного сп`яніння.

Відповідно до ст.266 КУпАП, «Порядку направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, і проведення такого огляду», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 грудня 2008 року № 1103 (далі Порядок) та «Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння бо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції», затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства охорони здоров`я України від 09.11.2015 р. № 1452/735 далі Інструкція), особи, які керують транспортними засобами і щодо яких є підстави вважати, що вони перебувають у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу а швидкість реакції, підлягають відстороненню від керування цими транспортними засобами та оглядові на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції.

Огляд особи на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують його увагу та швидкість реакції, проведений з порушенням вимог ст.266 КУпАП, та висновки щодо результатів медичного огляду осіб на стан сп`яніння, складені з порушенням вимог Інструкції, вважаються недійсними.

Таким чином, наданими суду матеріалами має бути доведено, що під час зупинки транспортного засобу під керуванням гр. ОСОБА_1 , у останнього були наявні ознаки наркотичного сп`яніння, однак на пропозицію працівника поліції водій відмовився від проходження огляду на стан сп`яніння.

Доказом, що на думку працівників поліції, підтверджує наявність у діях гр. ОСОБА_1 ознак інкримінованого йому правопорушення, є долучений до протоколу відеозапис.

Дослідженням зазначеного відеозапису не встановлено причин зупинки транспортного засобу ОСОБА_1 , запис розпочинається, коли ОСОБА_1 стоїть позаду автомобіля, при чому, з запису вбачається, що ОСОБА_1 погоджувався їхати до лікаря для проходження огляду на стан наркотичного сп`яніння, проте в подальшому пояснив, що поспішає продати машину і тому не зможе поїхати до лікаря, на що працівник поліції повідомив, що зараз буде складено протокол про адміністративне правопорушення і він поїде далі.

Більше того, з наявного в матеріалах справи відеозапису із портативного відеореєстратора працівника патрульної поліції щодо складання адміністративних матеріалів за ч. 1 ст. 130 КУпАП відносно ОСОБА_1 вбачається, що під час спілкування з поліцейськими, водій поводив себе адекватно, чітко відповідав на їх запитання, висловлював свої заперечення, його поведінка цілком відповідала обстановці.

Також переглядом відеозапису встановлено, що поліцейським навіть не було названо водію ознак наркотичного сп`яніння, при цьому не було зафіксовано порядок перевірки виявлених у ОСОБА_1 ознак наркотичного сп`яніння, зокрема, перевірки реакції його зіниць очей на світло, огляд його рук. З відеозапису чітко видно, що у ОСОБА_1 відсутнє тремтіння пальців рук, поведінка адекватна, мова зрозуміла, чітка, рухи тіла теж адекватні, відповідають обстановці.

Крім того, з відеозапису вбачається, що він здійснений 17.06.2022 року (що вбачається також з протоколу, якмй долучений до матеріалів справи), в той же час, в службовому автомобілі працівники поліції складають протокол та направлення в лікарню для проходження огляду на стан сп`яніння, що датовані 16.06.2022 року, та на ім`я не відомої особи - громадянина ОСОБА_2 .

Враховуючи наявність значної кількості недоліків та суперечностей на відеозаписі, зокрема, щодо дат проведення відеозапису та складення прооколу, розбіжностей прізвищ осіб, на яких складено протокол, суд не може прийняти відеозапис в якості належного доказу.

У силу рішення Європейського суду з прав людини у справі «Маліге проти Франції» адміністративні правопорушення, за які передбачена санкція у виді позбавлення права керування транспортним засобом, є по своєму змісту кримінально-правовими, що вимагає додержання процедурних гарантій, визначених Європейською Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, викладених у Рекомендації NoR (91), зокрема: особа, яка притягається до відповідальності має право отримати інформацію про характер доказів, зібраних проти неї; тягар доказування, який покладений на відповідний адміністративний орган, є складовою презумпції невинуватості і звільняє особу від обов`язку доводити свою непричетність до вчинення порушення.

З наведеного витікає, що обов`язок збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення.

Суд не має права самостійно збирати додаткові докази, витребовувати документи, отже, судом рішення приймається виключно на підставі даних адміністративного протоколу та доказів, які підтверджують або спростовують викладені у протоколі обставини інкримінованого порушення.

Стаття 35 Закону України "Про Національну поліцію" визначає, що поліцейський може зупиняти транспортні засоби у разі:

1) якщо водій порушив Правила дорожнього руху;

2) якщо є очевидні ознаки, що свідчать про технічну несправність транспортного засобу;

3) якщо є інформація, що свідчить про причетність водія або пасажирів транспортного засобу до вчинення дорожньо-транспортної пригоди, кримінального чи адміністративного правопорушення, або якщо є інформація, що свідчить про те, що транспортний засіб чи вантаж можуть бути об`єктом чи знаряддям учинення дорожньо-транспортної пригоди, кримінального чи адміністративного правопорушення;

4) якщо транспортний засіб перебуває в розшуку;

5) якщо необхідно здійснити опитування водія чи пасажирів про обставини вчинення дорожньо-транспортної пригоди, кримінального чи адміністративного правопорушення, свідками якого вони є або могли бути;

6) якщо необхідно залучити водія транспортного засобу до надання допомоги іншим учасникам дорожнього руху або поліцейським або як свідка під час оформлення протоколів про адміністративні правопорушення чи матеріалів дорожньо-транспортних пригод;

7) якщо уповноважений орган державної влади прийняв рішення про обмеження чи заборону руху;

8) якщо спосіб закріплення вантажу на транспортному засобі створює небезпеку для інших учасників дорожнього руху;

9) порушення порядку визначення і використання на транспортному засобі спеціальних світлових або звукових сигнальних пристроїв;

10) якщо зупинка транспортного засобу, який зареєстрований в іншій країні, здійснюється з метою виявлення його передачі у володіння, користування або розпорядження особам, які не ввозили такий транспортний засіб на митну територію України або не поміщували в митний режим транзиту;

11) якщо є наявна інформація, яка свідчить про те, що водій або пасажир транспортного засобу є особою, яка самовільно залишила місце для утримання військовополонених.

Згідно ч. 2 ст. 35 вищезазначеного Закону поліцейський зобов`язаний зупиняти транспортні засоби у разі:

1) якщо є інформація, що свідчить про порушення власником транспортного засобу митних правил, виявлені митними органами відповідно до Митного кодексу України, а саме: порушення строків тимчасового ввезення та/або переміщення в митному режимі транзиту іншого транспортного засобу особистого користування, використання такого транспортного засобу для цілей підприємницької діяльності та/або отримання доходів в Україні, розкомплектування чи передачу у володіння, користування або розпорядження такого транспортного засобу особам, які не ввозили такий транспортний засіб на митну територію України або не поміщували в митний режим транзиту;

2) якщо є інформація, що свідчить про те, що транспортний засіб, який зареєстрований в іншій країні, не зареєстрований в Україні у встановлені законодавством строки чи перебуває на території України з порушенням строків тимчасового ввезення та/або переміщення в митному режимі транзиту, чи використовується для цілей підприємницької діяльності та/або отримання доходів в Україні, чи переданий у володіння, користування або розпорядження особам, які не ввозили такий транспортний засіб на митну територію України або не поміщували в митний режим транзиту.

Поліцейський зобов`язаний поінформувати водія про конкретну причину зупинення ним транспортного засобу з детальним описом підстави зупинки, визначеної у цій статті.

Разом з тим, як встановлено матеріалами справи про адміністративне правопорушення, працівниками поліції не було задокументовано та не доведено належними та допустимими доказами факту порушення водієм ОСОБА_1 , таких положень ПДР, які б відповідно до ст.35 Закону України «Про Національну поліцію» давали право працівникам поліції здійснити законну зупинку транспортного засобу під керуванням останнього.

Тобто, із матеріалів справи про адміністративне правопорушення не вбачається, що водій ОСОБА_1 допустив будь-які порушення правил дорожнього руху, за які його слід було зупинити, у зв`язку із чим, всі наступні вимоги працівників поліції водій не був зобов`язаний виконувати, а всі складені процесуальні документи відносно нього не можуть бути належними та допустимими доказами його вини у вчиненні ним адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Такі висновки узгоджуються з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 15.03.2019 року у справі № 686/11314/17.

Суд також враховує доктрину «плодів отруйного дерева» (fruit of the poisonous tree), що сформульована Європейським судом з прав людини у справах «Гефген проти Німеччини», «Тейксейра де Кастро проти Португалії», «Шабельник проти України» «Балицький проти України», «Нечипорук і Йонкало проти України», «Яременко проти України», відповідно до якої, якщо джерело доказів є неналежним, то всі докази, отримані з його допомогою, будуть такими ж («Гефген проти Німеччини»).

Згідно з ч. 2 ст. 62 Конституції України усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачяться виключно на її користь. Тобто, суд може притягнути особу до адміністративної відповідальності лише на тих доказах, які спростовують усі розумні сумніви щодо вини особи. Докази, що викликають такі сумніви, суд має вмотивовано відхилити у своїй постанові.

Зазначене узгоджується і з судовою практикою ЄСПЛ, відповідно до якої у справі «Кобець проти України» ЄСПЛ зазначив, що доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість особи доведено поза розумним сумнівом».

Відповідно до зазначеної правової позиції «розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду усіх належних та допустимих відомостей, визнаних доказами, або з відсутності таких відомостей і є таким, який змусив би особу втриматися від прийняття рішення у питаннях, що мають для неї найбільш важливе значення».

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що правопорушення було вчинене і правопорушник є винним у його вчиненні.

Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи у цьому контексті означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.

Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Необхідно, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, - є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням.

При цьому, ЄСПЛ у справі «Аллене де Рібермон проти Франції» вказав, що сфера застосування принципу презумпції невинуватості є значно ширшою: він обов`язковий не лише для кримінального суду, який вирішує питання про обґрунтованість обвинувачення, а й для всіх інших органів держави.

Принцип презумпції невинуватості підлягає застосуванню й в справах про адміністративні правопорушення, саме всі сумніви щодо події порушення та винності особи, яка притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведені подія та вина особи мають бути прирівняні до доведеної невинуватості цієї особи (постанова КАС ВС від 08 липня 2020 року, справа № 463/1352/16-а).

Заслухавши пояснення водія ОСОБА_1 , дослідивши наявні у справі докази, суддя дійшов про відсутність в діянні ОСОБА_1 складу правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, оскільки належних і достовірних доказів, яких було б достатньо для визнання його винуватим у вчиненні цього правопорушення суду не надано.

Відповідно до ч. 1 ст. 247 КУпАП провадження у справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

Керуючись ст.ст. 7, 247 КУпАП, -

П О С Т А Н О В И В:

Провадження у справі відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , закрити у зв`язку із відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 130 КУпАП.

На постанову суду по справі про адміністративне правопорушення може бути подана скарга до Київського апеляційного суду протягом десяти днів з дня її винесення. У разі пропуску зазначеного строку з поважних причин цей строк за заявою особи, щодо якої винесено постанову, може бути поновлено органом (посадовою особою), правомочним розглядати скаргу.

СУДДЯ І.П.РОМАНИШЕНА