Справа № 308/4535/22
Закарпатський апеляційний суд
П О С Т А Н О В А
І м е н е м У к р а ї н и
21.07.2022 м. Ужгород
Закарпатський апеляційний суд в особі судді Стана І. В., за участю представника Закарпатської митниці ДМС України Зубенка І.І., особи, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , та її захисника, адвоката Мунтян Є.В., розглянувши апеляційну скаргу, яку подав в. о. заступника начальника Закарпатської митниці ДМС Савчук О.
Постановою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 27 квітня 2022 року,
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 : місце народження - Україна, м. Київ, місце проживання: АДРЕСА_1 , тимчасово не працюючу, закордонний паспорт - НОМЕР_1 від 27.11.2017, орган, що видав - 8026,
визнано винуватою у вчиненні передбаченого ст. 471 МК України адміністративного правопорушення і на неї накладено адміністративне стягнення у виді штрафу на користь держави у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1700 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 , на користь держави судовий збір у розмірі 496, 20 грн.
В апеляційній скарзі в. о. заступника начальника Закарпатської митниці ДМС Савчук О. вважає постанову незаконною, просить її скасувати. Стверджує, що місцевим судом не враховано те, що ОСОБА_1 не надала ні митному органу, ні суду жодного документу походження вилучених протоколом про порушення митних правил коштів. На думку апелянта, захід у виді конфіскації виявлених коштів у цьому випадку відповідає суспільному інтересу. Просить постанову скасувати, ухвалити нову, якою визнати ОСОБА_1 винуватою у порушенні митних правил за ст. 471 МК України та призначити їй стягнення у виді штрафу в розмірі 1700 грн та конфіскації безпосередніх предметів порушення митних правил.
Заслухавши доповідь судді про суть оскаржуваної постанови та основні доводи апеляційної скарги, пояснення представника Закарпатської митниці ДМС України Зубенка І.І., який підтримав доводи апеляційної скарги, пояснення особи, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , та її захисника, адвоката Мунтян Є.В., які заперечували щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши зібрані у справі докази, апеляційний суд доходить висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Приймаючи рішення апеляційний суд бере до уваги приписи таких нормативно-правових актів.
Так, відповідно до положень ст. 486 МК України, завданнями провадження у справах про порушення митних правил є своєчасне, всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її з беззаперечним та точним дотриманням вимог закону, забезпечення виконання ухваленої постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню порушень митних правил, та запобігання таким правопорушенням.
За змістом ст. 489 МК України, посадова особа при розгляді справи про порушення митних правил зобов`язана з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують та/або обтяжують відповідальність, чи є підстави для звільнення особи, що вчинила правопорушення, від адміністративної відповідальності, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Відповідно до вимог ст. 280 КУпАП України, при розгляді справи про адміністративне правопорушення суд зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Так, відповідно до ч. 1 ст. 495 МК доказами у справі про порушення митних правил є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку встановлюються наявність або відсутність порушення митних правил, винність особи у його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Такі дані встановлюються: протоколом про порушення митних правил, протоколами процесуальних дій, додатками до зазначених протоколів; поясненнями свідків; поясненнями особи, яка притягується до відповідальності; висновком експерта та іншими документами.
Відповідно до вимог ст. ст. 245, 251, 252, 280 КУпАП, ст. ст. 486, 489 МК України, суд зобов`язаний повно, всебічно та об`єктивно з`ясувати всі обставини справи, дослідити в судовому засіданні наявні у справі докази, дати їм належну правову оцінку і, в залежності від встановленого, ухвалити мотивоване законне рішення.
На переконання апеляційного суду, суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржувану постанову, дотримався вищенаведених норм.
Вказані обставини підтверджуються письмовими поясненнями ОСОБА_1 від 27.03.2022 (а. с. 6); письмовими поясненнями ОСОБА_2 (а. с. 7) доповідною запискою державного інспектора відділу митного оформлення №4 митного поста «Тиса» Тихонової О. О. (а. с. 9); актом про проведення огляду (переогляду) товарів, транспортних засобів, ручної поклажі та багажу (а. с. 11), фотоматеріалами (а. с. 12); описом предметів (а. с. 15-31).
Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції на підставі вищевказаних доказів, які є належними, допустимими та достатніми, дійшов правильного висновку про те, що у діях ОСОБА_1 наявний склад адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 471 МК України. Так, як убачається з протоколу про порушення митних правил ОСОБА_1 перевозила через митний кордон України іноземну валюту, а саме 90 000 євро та 45 000 доларів, що згідно з курсом Національного банку України, станом на 26.03.2022 відповідно становить 2 891 097 гривень 00 копійок (в євро) та 1 316 470 гривень 50 копійок (долар США), яка перевищувала дозволену до вивезення норму готівки.
Отже, апеляційний суд визнає, що висновки суду першої інстанції про наявність у діях ОСОБА_1 складу порушення митних правил, передбаченого ст. 471 МК України, відповідають фактичним обставинам справи та підтверджуються зібраними доказами, які досліджені та оцінені місцевим судом, відтак перевірені на предмет належності та допустимості у суді апеляційної інстанції.
Разом з тим апеляційний суд відхиляє доводи представника митниці та погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для застосування відносно ОСОБА_1 додаткового стягнення у виді конфіскації вилучених коштів. Твердження апелянта про необґрунтованість та незаконність постанови суду, якою, на його думку, відносно ОСОБА_1 безпідставно не застосовано адміністративне стягнення конфіскація, - є необгрунтованими з огляду на таке.
Так, відповідно до ст. 471 МК України, порушення встановленого цим Кодексом порядку проходження митного контролю в зонах (коридорах) спрощеного митного контролю, тобто переміщення через митний кордон України особою, яка формою проходження митного контролю обрала проходження (проїзд) через "зелений коридор", товарів, переміщення яких через митний кордон України заборонено або обмежено законодавством України, або товарів в обсягах, що перевищують неоподатковувану норму переміщення через митний кордон України, - тягне за собою накладення штрафу в розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а у разі якщо безпосередніми предметами правопорушення є товари, переміщення яких через митний кордон України заборонено або обмежено законодавством України, - також конфіскацію цих товарів.
Враховуючи вищезазначене, апеляційний суд констатує, що безпосереднім предметом порушення митних правил, передбаченого ст. 471 МК України, можуть бути зокрема: товари, переміщення яких через митний кордон України заборонено або обмежено законодавством України; товари в обсягах, що перевищують неоподатковувану норму переміщення через митний кордон України. Отже, конфіскація безпосереднього предмету порушення митних правил передбачена тільки для товарів, переміщення яких через митний кордон України заборонено або обмежено законодавством України.
Матеріалами справи підтверджується, що протокол про порушення митних правил щодо ОСОБА_1 складено у зв`язку з наявністю в її діях об`єктивної сторони правопорушення переміщення валютних коштів.
Із диспозиції ст. 471 МК України вбачається, що відповідальність за цією нормою закону настає у випадку порушення встановленого цим Кодексом порядку проходження митного контролю в зонах (коридорах) спрощеного митного контролю, тобто переміщення через митний кордон України особою, яка формою проходження митного контролю обрала проходження (проїзд) через «зелений коридор», товарів, переміщення яких через митний кордон України заборонено або обмежено законодавством України, або товарів в обсягах, що перевищують неоподатковувану норму переміщення через митний кордон України.
Санкція зазначеної норми на час ухвалення судом першої інстанції постанови від 27.04.22, передбачала накладення адміністративного стягнення у виді штрафу в розмірі 100 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, а у разі якщо безпосередніми предметами правопорушення є товари, переміщення яких через митний кордон України заборонено або обмежено законодавством України, - також конфіскацію цих товарів.
Відповідно до визначення, наведеного у п. 57 ч. 1 ст. 4 МК України, товари це будь-які рухомі речі, у тому числі ті, на які законом поширено режим нерухомої речі (крім транспортних засобів комерційного призначення), валютні цінності, культурні цінності, а також електроенергія, що переміщується лініями електропередач.
Відповідно до п. 57 ст. 4 МК України валютні цінності є товаром.
Відповідно до ст. 8 ЗУ «Про валюту і валютні операції» (далі - Закон №2473), встановлено, що транскордонне переміщення фізичними особами валютних цінностей у сумі, що дорівнює або перевищує еквівалент 10 тисяч євро за офіційним курсом валют, встановленим Національним банком України на день переміщення через митний кордон України, підлягає письмовому декларуванню центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову і митну політику, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до ч. 3 ст. 197 МК України, обмеження щодо ввезення на митну територію України та вивезення за межі митної території України валютних цінностей, а також порядок переміщення їх через митний кордон України, у тому числі особливості декларування валютних цінностей (зокрема, визначення граничних сум валютних цінностей, які підлягають письмовому або усному декларуванню), можуть встановлюватися Національним банком України.
Зі змісту Положення убачається, що ним встановлюється саме порядок переміщення готівкової валюти через митний кордон України та граничної суми переміщення готівкової валюти за умови її усного декларування, що не є тотожним встановленню обмежень щодо переміщення валюти, оскільки при цьому не вимагається надання будь-яких дозволів на таке переміщення, що є однією з ознак, якими характеризуються товари, обмежені до переміщення через митний кордон України.
При цьому закон не визначає застережень щодо можливості обрання іншого порядку переміщення таких предметів.
Таким чином, переміщення валютних цінностей через митний кордон України у сумі, що перевищує 10 тис євро, підлягає обов`язковому письмовому декларуванню. Той факт, що ОСОБА_1 при переміщенні через митний кордон України коштів у сумі 90 тис євро та 45 тис доларів США не задекларувала їх,тобто не заявила за встановленою формою шляхом подання декларації транскордонного переміщення валютних цінностей підтверджується доказами, що містяться у матеріалах справи, які є належними, допустимими та достатніми.
Щодо доводів апелянта про те, що місцевий суд безпідставно не застосував відносно ОСОБА_1 такий вид стягнення як конфіскацію грошових коштів, апеляційний суд визнає необґрунтованими, водночас висновки суду першої інстанції про те, що у цьому випадку беручи до уваги положення ст. 58 Конституції України та ч. 3 ст. 3 МК України, такий вид адміністративного стягнення як конфіскація товарів - валюти, не може бути застосований, позаяк з 21.01.2022 він не передбачений у санкції ст. 471 МК України у зв`язку з визнанням його неконституційним.
Як убачається з рішення Конституційного Суду України від 21.07.2021, у справі № 3-р(ІІ)/2021, окремі положення абзацу другого статті 471 МК України, а саме: "а у разі якщо безпосередніми предметами правопорушення є товари, переміщення яких через митний кордон України заборонено або обмежено законодавством України, - також конфіскацію цих товарів", визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними).
У цьому ж рішенні Суд встановив, що окремі положення абзацу другого статті 471 МК України, втрачають чинність через шість місяців з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення. Отже, вищезазначені окремі положення абз. 2 ст. 471 МК України у частині конфіскації з 21.01.2022 втратили чинність.
Таким чином, на момент розгляду справи місцевим судом - 27.04.2022 року, санкція ст. 471 МК України передбачала накладення адміністративного стягнення лише у виді штрафу в розмірі 100 неоподаткованих мінімумів доходів громадян.
Отже, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного та обґрунтованого висновку про відсутність підстав для застосування щодо ОСОБА_1 адміністративного стягнення у виді конфіскації.
Також апеляційний суд бере до уваги те, що при вирішенні питання щодо накладеного адміністративного стягнення слід враховувати положення ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, практики Європейського суду, які, згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовуються судами при розгляді справ, як джерело права, а також положення ст. 33 КУпАП.
У контексті цього, апеляційний суд враховує практику Європейського суду з прав людини, який у своїх рішеннях у справах «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року та «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Ісмаїлов проти РФ» від 06 листопада 2008 року констатує, що втручання у право безперешкодного користування своїм майном передбачає «справедливу рівновагу» між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав людини. Держава при конфіскації майна зобов`язана додержуватися критерію правомірності позбавлення майна (балансу інтересів), визначеного у статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, де вказується, що ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Цей критерій передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між поставленою метою (у цьому випадку регулювання поведінки всіх громадян, які перетинають кордон, шляхом застосування стягнень (штраф та конфіскація), які є як покаранням, так і стримуванням від порушення) та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». Цей критерій більшою мірою оціночний і стосується обставин кожної конкретної справи, а тому повинен бути встановлений щодо кожного конкретного суб`єкта у кожній справі на підставі безпосередньо з`ясованих обставин і фактів. Таким чином, оцінюючи дотримання права на мирне володіння своїм майном, передбаченого ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Європейський суд з прав людини виходить із оцінки забезпечення справедливого балансу , дотримання принципу пропорційності (справедливої рівноваги між інтересами суспільства і основними правами окремої людини) (пункти 69, 73 рішення у справі Спорронґ і Льоннрот проти Швеції від 23 вересня 1982 року, пункти 31, 34 рішення у справі Ісмаїлов проти РФ від 06 листопада 2008 року).
Правильне застосування законодавства незаперечно становить суспільний інтерес, проте із урахуванням обставин конкретної справи, не відповідатиме принципу пропорційності (справедливої рівноваги між вимогами загальних інтересів і вимогами захисту основних прав конкретної особи), а необхідна рівновага не буде забезпечена, якщо відповідна особа буде нести особистий і надмірний тягар.
З наданих під час апеляційного розгляду пояснень ОСОБА_3 , які є ідентичними з її письмовими поясненнями, які містяться у матеріалах справи, остання не мала наміру приховувати валютні кошти, адже доступ до товару нічим не утруднювався. При усному опитуванні ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вказали про наявність іноземної валюти у сумі 20 тисяч євро. З пояснень убачається, що причиною порушення митних правил є незнання законодавства, норми якого регулюють правила перетину державного кордону України та проходження митного контролю. Окрім того, ОСОБА_1 вказала, що умисно не мала наміру обійти митні правила. При цьому зазначила, що документів, які слугували б підтвердженням походження валютних коштів у неї немає, оскільки це її накопичення упродовж тривалого часу і є особистою власністю. Враховуючи вищевикладене, а також те, що у матеріалах справи будь-які дані, які би слугували підставами вважати, що шляхом застосування конфіскації буде попереджена інша незаконна діяльність - легалізація злочинних доходів, торгівля наркотиками, фінансування тероризму, ухилення від сплати податків, тощо - відсутні, і будь - яких негативних наслідків порушення ОСОБА_1 митних правил не настало, державі не завдано майнової шкоди, збитків у вигляді несплати митних платежів тощо, апеляційний суд вважає, накладене на ОСОБА_1 адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1700 (одна тисяча сімсот) грн, без конфіскації товарів грошових коштів, є достатнім для запобігання вчинення нею інших адміністративних правопорушень та матиме своєрідний профілактичний вплив у майбутньому, а також забезпечить баланс між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту права власності особи ОСОБА_1 .
За таких обставин, апеляційний суд дійшов висновку, що постанова суду першої інстанції, як законна та обґрунтована підлягає залишенню без зміни, а апеляційна скарга без задоволення.
Приймаючи рішення беруться до уваги положення передбаченого нормативно-правовими актами України принципу диспозитивності, відповідно до якого сторони провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених нормативно-правовими актами; що суд, за відсутності клопотань, не вправі самостійно витребовувати докази, призначати експертизи, тощо; те, що з метою підтвердження зазначених у апеляційній скарзі доводів представником митниці не заявлялось клопотань про приєднання або витребування доказів у справі, про призначення експертизи, тощо, і до апеляційної скарги не додано доказів, які б спростовували висновок суду першої інстанції про наявність підстав для застосування щодо ОСОБА_1 адміністративного стягнення у виді конфіскації грошових коштів.
Керуючись ст. 527-530 МК України, ст. 294 КУпАП, апеляційний суд
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу, яку подав в. о. заступника начальника Закарпатської митниці ДМС Савчук О., - залишити без задоволення.
Постанову судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 27 квітня 2022 року щодо ОСОБА_1 , - залишити без зміни.
Постанова набирає законної сили негайно, є остаточною й оскарженню не підлягає.
Суддя Іван СТАН