Справа № 185/4961/22
Провадження № 3/185/2201/22
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 липня 2022 року суддя Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області Ткаченко О.А., розглянувши адміністративний матеріал, який надійшов з Павлоградського районного відділу поліції ГУНП в Дніпропетровській області відносно:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Павлоград, громадянина України, без освіти, особи з інвалідністю ІІІ групи з дитинства, перебуваючого на диспансерному обліку у лікаря психіатра з приводу розумової відсталості, не працюючого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , паспорт серії НОМЕР_1 від 21.01.2010, ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ,

про притягнення до адміністративної відповідальності за ст.130 ч.1 КУпАП, -

встановив:

Згідно протоколу про адміністративне правопорушення серії ААА №057130, 09.07.2022 о 11-25 год. ОСОБА_1 керував мопедом «Альфа» реєстраційний номер НОМЕР_3 , по вул.Шутя,26А, м.Павлоград, Дніпропетровської області, з явними ознаками алкогольного сп`яніння (запах алкоголю з порожнини рота, сухість ротової порожнини, почервоніння очей), від проходження медичного огляду на визначення стану алкогольного сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу та у медичному закладі відмовився, в присутності двох свідків, чим порушив вимоги п.2.5 Правил дорожнього руху України.

ОСОБА_1 у судовому засіданні повідомив, що дійсно їхав на мопеді 09.07.2022 та був зупинений працівниками поліції, які щось від нього вимагали, потім запропонували підписати документи і тоді його відпустять, на що він погодився.

Статтею 6 Конвенції «Право на справедливий суд» визначено загальні для кримінального та цивільного провадження гарантії - кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У рішеннях «Енгель та інші проти Нідерландів» та «Озтюрк проти Німеччини» напрацьовано три основних критерії, за якими повинна бути здійснена оцінка для класифікації провадження як кримінального у розумінні Конвенції: класифікація правопорушення в національному законодавстві відповідної держави; характер правопорушення; суворість покарання, до якого може бути притягнута особа.

У рішеннях ЄСПЛ по цих справах було визначено, що термін кримінальне провадження для цілей Конвенції має автономне визначення, яке може й не співпадати з національним правом.

Щодо класифікації правопорушення як кримінального в національному законодавстві, то така класифікаціє не є вирішальною (п.82 рішення «Енгель та інші проти Нідерландів»).

Що ж стосується характеру правопорушення, то до прикладу в справі «Озтюрк проти Німеччини», аналізуючи порушення правил дорожнього руху яке призвело до ДТП, ЄСПЛ було зауважено, що загальна природа застосованої правової нори та мета покарання, яка є одночасно і попереджувальною, і караючою, в сукупності є достатнім для кваліфікації правопорушення саме як кримінального для цілей Конвенції. Аналогічні по своїй суті висновки наведено й в справі «Лутц проти Німеччини».

Стосовно критерію тяжкості покарання, який може бути застосовано до особи за вчинення відповідного правопорушення, як приклад можна навести рішення у справі «Золотухін проти Росії». У пункті 49 цього рішення Суд зазначив, що беручи до уваги як максимальний строк покарання у виді арешту - 15 діб, що міг бути застосований до заявника, а також і фактично застосований термін арешту - 3 доби, провадження щодо заявника мало кримінально-правовий характер в контексті Конвенції. Позбавлення прав на управління транспортним засобом також розглядається Європейським судом кримінально-правовою санкцією, оскільки «право керувати автомобілем є дуже корисним в щоденному житті і для здійснення діяльності» (рішення ЄСПЛ у справі «Маліге проти Франції»).

17.07.1997 року Україна ратифікувала Європейську Конвенцію про захист прав і основоположних свобод людини від 04.11.1950 року і Протоколи 1,2,4,7,11, чим визнала її дію в національній правовій системі, а також обов`язковість рішень Європейського суду з прав людини, які стосуються тлумачення та застосування норм Конвенції.

Згідно практики Європейського Суду з прав людини, деякі справи про адміністративні правопорушення, за своєю суттю мають кримінальний характер та повністю підпадають під гарантії статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (п.21-22 рішення у справі Надточій проти України». П.33 рішення у справі «Гурепка проти України»).

Враховуючи наявність прогалин в праві стосовно процесуального врегулювання розгляду суддею справ про адміністративні правопорушення, зокрема, врегулювання порядку об`єднання справ в одне провадження, приходжу до висновку, що в даному випадку правомірним і доцільним буде застосування аналогії процесуального закону - за правилами, закріпленими в КПК України.

Відповідно до вимог ст.52 ч.1 КПК участь захисника є обов`язковою у кримінальному провадженні щодо особливо тяжких злочинів. У цьому випадку участь захисника забезпечується з моменту набуття особою статусу підозрюваного.

В інших випадках обов`язкова участь захисника забезпечується у кримінальному провадженні, у тому числі, щодо осіб, які внаслідок психічних чи фізичних вад (німі, глухі, сліпі тощо) не здатні повною мірою реалізувати свої права, - з моменту встановлення цих вад (ст.52 ч.2 п.3 КК України).

Право на захист захисника забезпечується, зокрема, нормами КПК, які регламентують обов`язкову участь захисника у кримінальному провадженні (ст.49,52 КПК), визнання недопустимими доказів, отриманих внаслідок порушення права особи на захист (ст.87 КПК), особливості реалізації права на відмову від захисника (ст.54 КПК), можливість підготовки до захисту від нового (ст.338 КПК) або від додаткового обвинувачення (ст.339 КПК), здійснення судового провадження за відсутності захисника як підставу для скасування судового рішення (п.4 ч.2 ст.412 КПК).

Належна реалізація права на захист вимагає застосування практики ЄСПЛ, згідно з правовою позицією якого, відображеною, зокрема, у п.262 рішення ЄСПЛ від 21.04.2011 року у справі «Нечипорук і Йонкало проти України», «право кожного обвинуваченого у вчиненні злочину на ефективний захист, наданий захисником…, є однією з основних ознак справедливого судового розгляду». Також у п.89 рішення ЄСПЛ від 13 лютого 2001 року у справі «Кромбах проти Франції» вказано, що «хоча право кожної особи, обвинувачуваної у вчиненні кримінального правопорушення, на ефективний захист адвокатом не є абсолютним, воно становить одну з головних підвалин справедливого судового розгляду». Разом із тим, потрібно враховувати правові позиції ЄСПЛ, які містяться, зокрема, у таких рішеннях: від 19.02.2009 року у справі «Доронін проти України», «Шабельник проти України», від 16.12.2010 року у справі «Боротюк проти України», від 03.11.2011 року у справі «Балицький проти України», від 24.11.2011 року у справі «Загородній проти України», від 12.01.2012 року у справах «Тодоров проти України», «Довженко проти України», «Іглін проти України», від 15.11.2012 року у справі «Єрохіна проти України» та інші.

Також необхідною умовою реалізації права на захист є забезпечення основних його гарантій на усіх стадіях кримінального провадження, оскільки випадки, коли підозрюваному, обвинуваченому під час досудового розслідування не було призначено захисника за умови його обов`язкової участі, ставлять під сумнів питання належності та допустимості доказів, на яких ґрунтується обвинувальний акт прокурора. При цьому призначення захисника у судовому провадженні у таких справах не може саме по собі відновити порушене право на захист. Правову позицію ЄСПЛ щодо початкового етапу забезпечення права на захист у кримінальному провадженні викладено, зокрема, в п. 63 рішення ЄСПЛ від 09 червня 2011 року у справі «Лучанінова проти України», де зазначено, що «для здійснення обвинуваченим свого права на захист йому зазвичай повинно бути забезпечено можливість отримати ефективну допомогу захисника із самого початку провадження» (п.52 рішення ЄСПЛ від 27.11.2008 року у справі «Сальдуз проти Туреччини» та пункти 9091 рішення ЄСПЛ від 12.06.2008 року у справі «Яременко проти України»). За необхідності захисника мають призначати офіційно. Просте призначення національними органами захисника не гарантує ефективну правову допомогу (п.65 рішення ЄСПЛ від 19.12.1989 року у справі «Камазінскі проти Австрії»).

Згідно з довідкою до акту огляду міжрайонною психіатричною медико-соціальною експертною комісією КЗ «Обласний клінічний центр медико-соціальної експертизи «ДОР» Серії 12 ААВ №149021 від 25.10.2021 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , встановлена ІІІ група інвалідності з дитинства, з приводу психічного захворювання (розумової відсталості).

Як випливає із законодавчих положень, під особами, які через свої фізичні або психічні вади не можуть самі реалізувати право на захист, необхідно розуміти, зокрема осіб з істотними дефектами мови, зору, слуху тощо, а також осіб, які, хоча і визнані осудними, але мають психічні вади, що перешкоджають самостійно захищатися від обвинувачення.

При вирішенні питання про наявність психічних чи фізичних вад, внаслідок яких особа нездатна повною мірою реалізувати свої права, суддям доцільно керуватись п.13 постанови Пленуму ВСУ від 24.10.2003 року №8 «Про застосування законодавства, яке забезпечує право на захист у кримінальному судочинстві», згідно з яким під особами, які через свої фізичні або психічні вади не можуть самі реалізувати право на захист, необхідно розуміти, зокрема, осіб з істотними дефектами мови, зору, слуху тощо, а також осіб, які хоча і визнані осудними, але мають психічні вади, що перешкоджають самостійно захищатися від обвинувачення.

Потрібно враховувати, що питання наявності психічних вад, які перешкоджають самостійній реалізації своїх прав, має вирішуватись суддею у кожному конкретному випадку.

Зокрема, слід враховувати, що для здатності особи самостійно здійснювати своє право на захист потрібен такий стан психічних функцій (сприйняття, уваги, пам`яті, мислення) та емоційно-вольової сфери обвинувачених, що забезпечить правильне відображення дійсності і створить передумови для повноцінної інтелектуальної діяльності.

Обставини, які впливають на здатність особи здійснювати право на захист, можуть бути з`ясовані з документально підтверджених відомостей: що особа інвалід певної групи, встановленої щодо психічного захворювання; особа перебуває на обліку в психоневрологічному диспансері або навчається в школі для розумово відсталих дітей; визнана медичною установою такою, що страждає хронічним алкоголізмом, наркоманією, а тому має певні розлади поведінки та психіки.

Згідно ст.87 КПК України, недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини. Суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод, зокрема: порушення права особи на захист.

Відповідно до ч.1 ст.256 КУпАП у протоколі про адміністративне правопорушення зазначаються: дата і місце його складення, посада, прізвище, ім`я, по батькові особи, яка склала протокол; відомості про особу, яка притягається до адміністративної відповідальності (у разі її виявлення); місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення; нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане правопорушення; прізвища, адреси свідків і потерпілих, прізвище викривача (за його письмовою згодою), якщо вони є; пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності; інші відомості, необхідні для вирішення справи. Якщо правопорушенням заподіяно матеріальну шкоду, про це також зазначається в протоколі.

Відповідно до ч.2 ст.7 КУпАП провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Відповідно до ст.17 КУпАП особа, яка діяла в стані крайньої необхідності, необхідної оборони або яка була в стані неосудності, не підлягає адміністративній відповідальності.

Відповідно до ст.20 КУпАП не підлягає адміністративній відповідальності особа, яка під час вчинення протиправної дії чи бездіяльності була в стані неосудності, тобто не могла усвідомлювати свої дії або керувати ними внаслідок хронічної душевної хвороби, тимчасового розладу душевної діяльності, слабоумства чи іншого хворобливого стану.

На підставі викладеного, враховуючи, що матеріали справи були зібрані з істотним порушенням права на захист особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, а отже отримані докази є неналежними та недопустимими, і не можуть бути покладені в основу постанови та слугувати підставою для притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ст.130 ч.1 КУпАП, в зв`язку з чим провадження у справі підлягає закриттю.

Керуючись ст.ст.24,130 ч.1,247,284 КУпАП, -

постановив:

Провадження в справі №185/4961/22 про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ч.1 ст.130 КУпАП закрити у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.

На постанову по справі про адміністративне правопорушення може бути подана апеляційна скарга в Дніпровський апеляційний суд через Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області протягом десяти днів з дня винесення постанови.

Суддя О. А. Ткаченко