Справа № 308/1875/18
Закарпатський апеляційний суд
П О С Т А Н О В А
І м е н е м У к р а ї н и
28.12.2022 м. Ужгород
Закарпатський апеляційний суд в особі судді Стана І. В., за участі прокурора Закарпатської обласної прокуратури Вакула Ю.В., особи, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 та його захисника адвоката Шаранича С. С., розглянувши апеляційну скаргу, яку подав адвокат Шаранич С. С. в інтересах ОСОБА_1 ,
Постановою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 17 травня 2018 року
ОСОБА_2 24.10.1982 ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець і мешканець АДРЕСА_1 , громадянин України, працюючий начальником відділу митного оформлення № 4 митного посту «Дяково» Закарпатської митниці ДФС,
Постановлено стягнути з ОСОБА_1 на користь держави 352 гривень 40 копійок судового збору.
Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.
В апеляційній скарзі адвокат Шаранич С. С. вказує на те, що постанова судді є незаконною. Посилається на те, що ОСОБА_1 декларацію подав 23.10.2016, з 26 по 28 жовтня 2016 року з метою відображення коштів у розмірі 200000 грн, за які був придбаний транспортний засіб, неодноразово намагався подати виправлену декларацію, однак не зміг цього зробити через збої в роботі сайту НАЗК, відомості про які підтверджуються листом НАЗК № 93-05/7514/18 від 22.02.2018, а також скріншотами комп`ютера за цей період. Вказує і на те, що подання уточненої декларації ОСОБА_1 ускладнило перебування його у відрядженні, що обмежило його доступ до необхідних технічних засобів. Ці обставини, на думку захисника, доводять відсутність у діях ОСОБА_1 суб`єктивної сторони адміністративного правопорушення, в якому його звинувачено. Окрім цього, захисник, посилаючись на правову позицію Касаційного адміністративного суду в складі Верховного Суду, висловлену у постанові від 11.04.2018 у справі № 814/886/17 (параграф 5), стверджує, що здійснення контролю та перевірки декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування належить до виключної компетенції НАЗК, а працівники органу національної поліції привласнювати собі такі повноваження не вправі. З цих підстав просить постанову судді скасувати, а провадження в справі закрити за відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення
Позиції учасників апеляційного розгляду.
Заслухавши пояснення особи, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , та його захисника, адвоката Шаранича С. С., які підтримали доводи апеляційної скарги; прокурорку Вакулу Ю. В., яка заперечила щодо задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи про адміністративне корупційне правопорушення, дослідивши зібрані в справі докази, апеляційний суд доходить висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.
Мотиви суду апеляційної інстанції.
При оцінці доводів апеляційної скарги та прийнятті судового рішення апеляційний суд бере до уваги приписи таких нормативно - правових актів.
Відповідно до ст. 294 КУпАП апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги, але не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Згідно з положеннями ст. 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності із законом.
Відповідно до ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням визнається протиправна, винна дія чи бездіяльність, за яку законом передбачена адміністративна відповідальність.
Склад правопорушення це наявність об`єктивних та суб`єктивних ознак, за наявності яких діяння вважається адміністративним правопорушенням. Відсутність хоча б однієї з цих ознак означає відсутність складу в цілому.
Вина є одним із елементів суб`єктивної сторони будь-якого правопорушення, а тому юридична відповідальність за загальним правилом можлива лише при винному вчиненні забороненого діяння чи бездіяльності.
Об`єктивні ознаки складу адміністративного правопорушення за ч. 4 ст. 172-6 КУпАП, його об`єктивна сторона має активну форму прояву та полягає у поданні завідомо недостовірних відомостей.
Склад адміністративного правопорушення за ч. 4 ст. 172-6 КУпАП утворює, у тому числі подання завідомо недостовірних відомостей у декларації особою, уповноваженою на виконання функцій держави або місцевого самоврядування.
Суб`єктивна сторона правопорушення, пов`язана з наявністю вини у формі прямого чи непрямого умислу. Крім того, вчинення цього діяння через необережність виключає притягнення особи до адміністративної відповідальності.
Суб`єктивну сторону адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 172-6 КУпАП, характеризував ВССУ в своєму листі від 22.05.2017 року № 223-943/0/4-17 наявністю вини у формі прямого чи непрямого умислу під яким ст. 10 КУпАП розуміє вчинення адміністративного правопорушення, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків.
Отже, вирішуючи питання про наявність у діях конкретної особи складу адміністративного, корупційного правопорушення, правопорушення, пов`язаного з корупцією, крім іншого, необхідно враховувати наявність суб`єктивної сторони цього правопорушення, яка виходячи із визначення поняття, викладеного в ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання корупції», завжди характеризується умисною формою вини, тобто, з врахуванням положень ст. 1 цього Закону, сутність правопорушення фінансового контролю полягає в тому, що особа, яка за законом зобов`язана щорічно декларувати свої доходи, а також повідомляти про суттєві зміни у майновому стані, прагне уникнути цього і таким чином досягти певної мети.
Зазначені правопорушення (за винятком неповідомлення про відкриття валютного рахунка) починаються з дня коли суб`єкт декларування повинен був подати, але не подав декларацію, та триває до припинення правопорушення суб`єктом декларування, тобто до дня подання останнім декларації з порушенням встановлено законом строку.
Згідно вимог ст. 245 КУпАП, завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.
Положеннями ст. 280 КУпАП регламентовано, що суд, при розгляді справи про адміністративне правопорушення, крім іншого, зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Відповідно до вимог ст. ст. 251, 252 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, свідків, а також іншими документами.
Орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.
Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини, притягнення особи до адміністративної відповідальності, може бути визнано пред`явленням кримінального обвинувачення у розумінні Конвенції про захист прав та основоположних свобод з урахуванням кваліфікації вчиненого діяння з точки зору внутрішньодержавного законодавства, його сутності і характеру, суворості потенційного покарання.
Беручи до уваги те, що санкція ч. 4 ст. 172-6 КУпАП передбачає, накладення на винну особу адміністративного стягнення у виді штрафу в розмірі від однієї тисячі до двох тисяч п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а санкція частини третьої цієї статті також позбавлення права займати певні посади чи займатися певною діяльністю на один рік, апеляційний суд доходить висновку, що вказане адміністративне правопорушення слід віднести до «кримінального аспекту» в розумінні Конвенції з огляду на суворість передбаченого стягнення.
Визнання кримінально-правового змісту справи свідчить про те, що особа, яка притягається до адміністративної відповідальності за вчинення такого правопорушення повинна користуватися основними гарантіями, які забезпечуються при обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, серед яких право знати, у вчиненні якого правопорушення його підозрюють або обвинувачують, бути чітко і своєчасно повідомленим про свої права та обов`язки, мати захисника, оскаржувати судові рішення та інші.
В своїх судових рішеннях Європейський Суд з прав людини неодноразово вказував на те, що формулювання обвинувачення є важливою умовою справедливого та об`єктивного судового розгляду.
Зокрема, в рішенні у справі "Ващенко проти України" Європейський суд вказав, що «"обвинувачення" для цілей пункту 1 статті 6 може бути визначене як офіційне доведення до відома особи компетентним органом твердження про вчинення цією особою правопорушення, яке нормою загального характеру визнається осудним і за яке встановлюється відповідальність карного та попереджувального характеру».
В рішенні у справі «Маттоціа проти Італії" Європейський Суд зазначив, що «обвинувачений у вчиненні злочину має бути негайно і детально проінформований про причину обвинувачення, тобто про ті факти матеріальної дійсності, які нібито мали місце і є підставою для висунення обвинувачення». Хоча ступінь "детальності" інформування обвинуваченого залежить від обставин конкретної справи, однак у будь-якому випадку відомості, надані обвинуваченому, повинні бути достатніми для повного розуміння останнім суті висунутого проти нього обвинувачення, що є необхідним для підготовки адекватного захисту.
В рішенні у справі "Абрамян проти Росії" Європейський Суд зробив висновок про те, що «деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення».
В цьому ж рішенні Суд нагадав, що надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду.
Так, Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) та Протоколи до неї є частиною національного законодавства України, відповідно до статті 9 Конституції України, як чинний міжнародний договір, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Ратифікація Конвенції відбулася на підставі Закону України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року; Конвенція набула чинності для України 11.09.1997 року.
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано право на справедливий і публічний розгляд справи.
Доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість судового рішення, з огляду на приписи вказаних вище нормативно-правових актів, апеляційний суд вважає слушними також беручи до уваги такі обставини.
Апеляційний суд вважає, що при розгляді справи про адміністративне корупційне правопорушення, протокол за скоєння якого складено щодо ОСОБА_1 , наведених вище вимог закону суд першої інстанції не в повній мірі дотримався та ухвалив необґрунтоване рішення про наявність у діях ОСОБА_1 складу адміністративного корупційного правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 172-6 КУпАП, не давши належної оцінки всім обставинам справи, зібраним у справі доказам та належним чином не вмотивувавши свої висновки, у тому числі, постановивши судове рішення з недотриманням вимог чинного КУпАП, за результатами неповного дослідження доказів, та без врахування положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини.
Вирішуючи питання про обґрунтованість оскаржуваної постанови в частині наявності в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 172-6 КУпАП, апеляційний суд доходить висновку, що постанова ухвалена з недотриманням вимог КУпАП, зокрема, у зв`язку з неповнотою при дослідженні доказів, неправильною їх оцінкою, невідповідністю висновків суду, викладених у постанові фактичним обставинам справи.
Суд першої інстанції, визнаючи ОСОБА_1 винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 172-6 КУпАП та накладаючи на нього адміністративне стягнення, виходив з того, що наявність у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 172-6 КУпАП, підтверджується сукупністю належних та достатніх доказів, які містяться у справі.
Однак, суд апеляційної інстанції не погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції, беручи до уваги наступне.
У протоколі також зазначено, що датою вчинення правопорушення, пов`язаного з корупцією слід вважати 23.10.2016, а саме момент оприлюднення декларації на офіційному веб-сайті НАЗК, а датою виявлення адміністративного правопорушення є дата складання протоколу.
У підтвердження висновку про винуватість ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 4 ст.172-6 КУпАП, суд першої інстанції у постанові послався на: інформацію, що міститься в щорічних деклараціях ОСОБА_1 за 2015, 2016 роки, витяг з веб-сайту НАЗК; витяг з наказу Закарпатської митниці ДФС № 483-0 від 13.04.2016, попередження, положення про відділ митного оформлення №4 МП «Дяково» Закарпатської митниці ДФС; витяг з Ф.1-ДФ; наказ № 899-о від 18.10.2017; лист з територіального сервісного центру 2141 №31/7/1-11 від 04.01.2018 разом з додатками, та інші документи, які знаходяться у справі, не даючи їм аналіз, а саме не зазначивши, які саме дані містяться у цих доказах, які факти та обставини ці докази підтверджують.
Вказане - не зазначення у постанові суду першої інстанції при посиланні на докази у підтвердження вини ОСОБА_3 у скоєнні правопорушення, даних ( відомостей), які містяться у вказаних вище доказах, не зазначення про факти та обставини, які ці докази підтверджують, на переконання апеляційного суду призводить до висновку про невмотивованість судового рішення, про невідповідність його приписам законодавства у цій частині.
Під час розгляду справи апеляційним судом у повному обсязі досліджені докази, які містяться в матеріалах справи, докази, які були надані до початку та під час розгляду справи в апеляційній інстанції і їм дається така оцінка.
Водночас, апеляційний суд звертає увагу на те, що суд першої інстанції у оскаржуваній постанові посилаючись на те, що ОСОБА_1 вніс завідомо неправдиві відомості у декларацію за 2015 рік, взагалі не вказує у чому саме полягала завідома недостовірність відомостей, які зазначені у декларації ОСОБА_1 , а саме у графі 11 «доходи та подарунки». Дослідивши матеріали справи про адміністративне корупційне правопорушення, апеляційний суд зазначає, що доказів на підтвердження висновків суду в цій частині у матеріалах справи немає. Більш того, дослідивши наявні у справі докази, апеляційний суд вважає, що факт придбання 22.04.2016 автомобіля у власність не призводить до висновку про те, що ОСОБА_1 у декларацію за 2015 рік вніс саме завідомо неправдиві відомості. У тому числі матеріали справи не містять відомостей (докази) про те, що у 2015 році ОСОБА_3 мав кошти у розмірі понад 200 тисяч гривень, про наявність яких повинен був зазначити у декларації за 2015 рік, а саме у графі 11 «доходи та подарунки».
Суд першої інстанції, кваліфікувавши дії ОСОБА_1 за ч. 4 ст. 172-6 КУпАП, тобто подання завідомо недостовірних відомостей у щорічній декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, з огляду на встановлені факти подання декларацій за 2015, 2016 роки, у постанові (а. с. 166, абзац 12) не зазначає, у якій саме декларації - чи за 2015 чи за 2016 роки, ОСОБА_1 вказані завідомо неправдиві відомості.
Під час розгляду справи апеляційним судом ОСОБА_1 пояснив, що до щорічної декларації за 2015 рік ним внесено достовірні відомості. У березні 2016 року його дружині батьки подарували кошти у розмірі 200 тисяч гривень. За отримані від батьків кошти у сумі 200 тисяч гривень та отриману ним заробітну плату за чотири місяці у 2016 році, що перевищувала 30 тисяч гривень, ним 22.04.2012 було придбано транспортний засіб. Тому, подаючи у 2016 році декларацію за 2015 рік він не був зобов`язаний у графі 11 Декларації вказувати про їх наявність.
З матеріалів справи про адміністративне корупційне правопорушення (а. с. 108-117) також вбачається, що під час розгляду справи судом першої інстанції ОСОБА_3 вказував на те, що саме у 2016 році його дружині батьки подарували кошти у розмірі 200 тисяч гривень і саме ці кошти були використані на придбання ним для сім`ї автомобіля. Між тим, з постанови суду першої інстанції вбачається, що ці пояснення ОСОБА_3 не були взяті до уваги при прийнятті судового рішення, що у постанові не вмотивовано підстави їх відхилення.
Під час розгляду справи апеляційним судом прокурорка Вакула Ю.В. не надала будь-які докази у спростування цих пояснень ОСОБА_3 , пославшись на відсутність таких.
Апеляційний суд бере до уваги і те, що судочинство з розгляду справ про адміністративні правопорушення здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання сторонами їх правових позицій, прав і інтересів засобами, передбаченими законом, а суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.
Принцип змагальності ґрунтується на тому переконанні, що протилежність інтересів сторін є найкращою гарантією для забезпечення повноти судового розгляду та встановлення обставин, які мають істотне значення для вирішення питання про доведеність вини особи у вчиненні адміністративного правопорушення.
Окремо апеляційний суд звертає увагу на необґрунтованість висновків місцевого суду щодо того, що придбання 22.04.2016 ОСОБА_1 автомобіля марки «Mitsubishi Lancer X» 2011 року випуску, вартістю 230000 грн, свідчить про наявність у ОСОБА_1 на період до 01.01.2016 коштів у сумі 230000 грн. Вказані твердження слід розцінювати виключно як припущення, оскільки на підтвердження таких висновків місцевий суд не посилається на будь-які докази, що можуть беззаперечно підтвердити той факт, що ці кошти були у власності (наявності) ОСОБА_1 саме у 2015 році і, зокрема на період до 01.01.2016, і що про їх наявність він завідомо не вказав у декларації за 2015 рік, будучи зобов`язаним про їх наявність вказати. Тому висновки суду першої інстанції в цій частині також не визнаються вмотивованими та обґрунтованими.
Оскільки матеріали справи не містять достовірних доказів у спростування того, що ОСОБА_1 міг придбати автомобіль марки «Mitsubishi Lancer X» 2011 року випуску, вартістю 230000 грн, у тому числі за наявні у дружини кошти, які вона фактично могла отримати від батьків та інших членів родини, висновки суду про наявність у його діях складу адміністративного правопорушення за ч. 4 ст. 172-6 КУпАП, апеляційний суд вважає необґрунтованими, не підтвердженими будь-якими доказами.
Апеляційний суд також бере до уваги і те, що відповідно до змісту постанови, місцевий суд не посилається зокрема на те, що прожитковий мінімум на 01.01.2016 становив 1378 грн, хоча, апеляційним судом з`ясовано, що за встановлених обставин йдеться саме про декларацію ОСОБА_1 за 2015 рік. При цьому апеляційний суд бере до уваги, що відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2015 рік» прожитковий мінімум для працездатних осіб, становив 1218 гривень, а не 1378грн. З огляду на наведене, апеляційний суд вважає, що викладені у протоколі про адміністративне корупційне правопорушення відомості про те, що розмір недостовірних відомостей у 166 разів перевищує розмір мінімальної заробітної плати, не відповідають фактичним обставинам справи та не ґрунтується на положеннях чинних нормативно - правових актів.
Ці обставини беззаперечно свідчать про допущені судом першої інстанції порушення та про помилковість висновків суду щодо того, що ОСОБА_1 подав завідомо недостовірні відомості у декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, стосовно свого майна, відомості про вартість якого відрізняються від достовірних на суму від 100 до 250 прожиткових мінімумів для працездатних осіб. У зв`язку із чим постановлене у справі судове рішення не можна визнати законним та обґрунтованим.
Сукупність наведених вище обставин доводить невідповідність прийнятої судом постанови вимогам закону, свідчить про односторонній та формальний підхід суду щодо об`єктивного, неупередженого та законного розгляду справи на підставі з`ясування всіх обставин, що мають значення для її правильного вирішення та неупередженої оцінки всіх доказів у справі у їх сукупності та взаємопов`язаності.
З огляду на вищенаведене, апеляційний суд вважає, що матеріали справи про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 не містять жодних даних про форму вини останнього, про наявність прямого умислу на вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 172-6 КУпАП, та не містять жодних доказів на підтвердження такого умислу.
При цьому, з пояснень ОСОБА_1 , наданих ним апеляційному суду, у тому числі вищенаведених, вбачається, що умислу на приховування даних щодо сімейного стану матеріального (доходів сім`ї), вказаних у протоколі про адміністративне правопорушення не мав. Апеляційний суд також вважає, що вказані вище пояснення ОСОБА_1 матеріалами справи та прокурором в судовому засіданні не спростовані.
Враховуючи наведені вище обставини в їх сукупності, вищевикладене, апеляційний суд вважає, що в діях ОСОБА_1 відсутня суб`єктивна сторона (вина у формі умислу) на вчинення адміністративного правопорушення, а отже, і склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 172-6 КУпАП, також відсутній.
З огляду на вищенаведене, апеляційний суд вважає, що матеріали справи про адміністративне правопорушення не містять достатніх та достовірних доказів, що беззастережно, поза розумним сумнівом спростовували б у тому числі письмові пояснення ОСОБА_1 про недоведеність його вини у скоєнні правопорушення і вказували б на наявність у його діях складу передбаченого ч. 4 ст. 172-6 КУпАП адміністративного правопорушення.
Тому, апеляційний суд вважає, що висновок суду першої інстанції про наявність у діях ОСОБА_1 складу передбаченого ч. 4 ст. 172-6 КУпАП адміністративного правопорушення є таким, що не ґрунтується на фактичних обставинах справи та наявних у матеріалах справи доказах.
Статтею 62 Конституції України встановлено, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.
Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
За вище викладених обставин, апеляційний суд дійшов висновку про те, що наявні в матеріалах справи докази не доводять вину ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 172-6 КУпАП, а тому, доводи апеляційної скарги про відсутність у діях ОСОБА_1 складу цього адміністративного правопорушення визнаються обґрунтованими.
Також суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що відповідно до ч. 4 ст. 45 Закону України «Про запобігання корупції» упродовж семи днів після подання декларації суб`єкт декларування має право подати виправлену декларацію, але не більше трьох разів.
З матеріалів справи убачається, що датою вчинення правопорушення, пов`язаного з корупцією слід вважати 23.10.2016. Водночас, дослідивши наявні у справі докази, апеляційним судом враховується і те, що у листі Національного агентства з питань запобігання корупції та додатками до нього на адвокатський запит від 09.02.2018 №09/2018 (вх.. від 15.02.2018 №07/7845/18) чітко зазначено, що внаслідок технічних проблем, пов`язаних із надмірним навантаженням, спостерігалась не стабільна робота ІТС Реєстр з 26.10.2016 по 28.10.2016. Отже, доводи сторона захисту про те, що ОСОБА_1 намагався подати виправлену декларацію, однак не з міг цього зробити через збої в роботі сайту НАЗК, відомості про які підтверджуються вищевказаним листом НАЗК № 93-05/7514/18 від 22.02.2018, а також скріншотами комп`ютера за цей період, заслуговують на увагу. При цьому, твердження апелянта про те, що подання уточненої декларації ОСОБА_1 ускладнило перебування його у відрядженні, що обмежило його доступ до необхідних технічних засобів, слід визнати слушними, оскільки їх достовірність підтверджується наявними доказами, а саме наказом №120-в від 20 жовтня 2016 року про відрядження ОСОБА_1 з 23.10.2016 по 29.10.2-016, та не спростовують відсутність у діях ОСОБА_1 суб`єктивної сторони адміністративного правопорушення.
З огляду на наведене, апеляційна скарга підлягає задоволенню, оскільки її доводи про неповноту та поверховість при дослідженні фактичних обставин справи, суперечності у доказах у підтвердження вини ОСОБА_1 , на які покликається посадова особа, що склала протокол, про необґрунтоване притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності на підставі протоколу про адміністративні корупційне правопорушення, знайшли своє підтвердження.
При оцінці доводів апеляційної скарги апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що посадова особа органів Національної поліції України, яка склала щодо ОСОБА_1 протокол про адміністративне корупційне правопорушення, відповідно до чинних нормативно правових актів, мала право на складання протоколу, - повинна надавати докази, що підтверджують обсяг її повноважень (функціональні обов`язки).
З матеріалів справи про адміністративне корупційне правопорушення вбачається, що при проведенні перевірки та складанні щодо ОСОБА_1 протоколу йому не була забезпечена можливість скористатися послугами захисника, що під час розгляду справи судом першої інстанції брав участь адвокат Шаранич С.С. Вказане призводить до висновку про недотримання працівниками поліції приписів законодавства щодо права особи на захист.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП провадження у справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю у разі відсутності події і складу адміністративного правопорушення.
З огляду на вищенаведене, оцінивши, кожний доказ з точки зору належності, допустимості та достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, апеляційний суд доходить висновку про те, що рішення суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 172 КУпАП, є помилковим, необґрунтованим, у зв`язку з чим таке підлягає скасуванню, а провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 4 ст. 172 -6 КУпАП, закриттю на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП за відсутністю в діях ОСОБА_1 складу інкримінованого йому адміністративного правопорушення.
Приймаючи рішення про закриття провадження у справі апеляційний суд також зазначає, що: відповідно до положень КУпАП вжиття заходів зі встановлення осіб, які вчинили адміністративні правопорушення, складання протоколів про адміністративні правопорушення ; з`ясування обставин, за яких скоєно правопорушення, вилучення речей та документів, покладається на органи Національної поліції України, їх територіальні підрозділи; відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, і що саме на відповідних посадових осіб органів Національної поліції покладено доведення винуватості особи у вчиненні того чи іншого правопорушення з точним дотриманням положень чинних нормативно-правових актів, і вважає, що можливості усунення вищевказаних порушень нормативно-правових актів при проведенні перевірки та складанні щодо ОСОБА_1 протоколу, збирання додаткових доказів у підтвердження винуватості ОСОБА_1 у скоєнні правопорушення вичерпані.
Приймаючи рішення беруться до уваги положення передбаченого нормативно-правовими актами України принципу диспозитивності, відповідно до якого сторони провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених нормативно-правовими актами; що суд, за відсутності клопотань, не вправі самостійно витребовувати докази, викликати свідків тощо; ст. 294 КУпАП у частині перегляду судового рішення в межах апеляційної скарги.
Керуючись ст. 294 КУпАП, апеляційний суд
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу, яку подав адвокат Шаранич С. С. в інтересах ОСОБА_1 , задовольнити.
Постанову судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 17 травня 2018 року, якою ОСОБА_1 притягнутий до адміністративної відповідальності за ч. 4 ст. 172-6 КУпАП, - скасувати, а провадження у справі закрити за відсутністю у діях ОСОБА_1 події та складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 172-6 КУпАП.
Постанова набирає законної сили негайно, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Іван СТАН