Справа № 352/1094/22
Провадження № 33/4808/619/22
Категорія ст.173 КУпАП
Головуючий у 1 інстанції ОЛІЙНИК М. Ю.
Суддя-доповідач Васильєв
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2022 року м. Івано-Франківськ

Суддя Івано-Франківського апеляційного суду Васильєв О.П.,

за участю особи, стосовно якої закрито провадження по справі ОСОБА_1 та його захисника адвоката Повх І.Д.

потерпілого ОСОБА_2 та його представника адвоката Міськів О.Т.,

розглянувши справу про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою потерпілого ОСОБА_2 на постанову Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 07 вересня 2022 року, якою провадження по справі відносно

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

про притягнення його до адміністративної відповідальності за ст. 173 КУпАП закрито на підставі п.1 ч. 1 ст. 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення,-

в с т а н о в и в :

Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення від 07 липня 2022 року серії ВАВ 065257 ОСОБА_1 07 липня 2022 року близько 19 год 29 хв по АДРЕСА_2 , на дорозі вчинив безпричинну суперечку із ОСОБА_2 під час якої перебував в стані алкогольного сп`яніння, голосно кричав та виражався нецензурною лайкою, на зауваження припинити образи не реагував.

Справу розглянуто за відсутності потерпілого ОСОБА_2 .

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, вважає постанову судді необґрунтованою, прийнятою з порушенням закону, без дотримання приписів ст. 280 КУпАП, зокрема в частині з`ясування обставин справи.

Не погоджується з тим, що в оскаржуваній постанові було встановлено, що в протоколі про адміністративне правопорушення не зазначено всіх ознак дрібного хуліганства, а саме: чи вчинено діяння у громадському місці, чи були порушені громадський порядок і спокій громадян, в результаті дій ОСОБА_1 .

Крім того, судом першої інстанції взято до уваги пояснення особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, яка намагається уникнути відповідальності. Апелянт наголошує, що потерпілого взагалі не викликали в судове засідання, цим самим суд позбавив його можливості бути опитаним, надати свої докази на підтвердження вчинення щодо нього правопорушення.

Апелянт вважає, що оскільки ОСОБА_1 виражався нецензурною лайкою на його адресу на вулиці, то це безумовно призвело до порушення громадського порядку, тобто порушення спокійної обстановки нормальних умов перебування громадян і в його діях є склад адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173 КУпАП.

Наголошує, що протиправні дії ОСОБА_1 були вчинені безпричинно, оскільки конфлікт у ОСОБА_1 , про який останній заявляв в суді першої інстанції, має місце між ОСОБА_1 та матір`ю і бабусею ОСОБА_2 , а не безпосередньо з ним.

На думку апелянта, сам факт відсутності в матеріалах провадження інших, крім зазначених у справі, очевидців події чи громадян, яким би вказана вище дія порушила спокійну обстановку суспільного життя або нормальні умови для праці і відпочинку людей, в свою чергу, не виключає наявності такої кваліфікуючої ознаки дрібного хуліганства як прояв неповаги до суспільства та порушення громадського порядку.

У зв`язку з вищенаведеним, просить постанову суду скасувати та постановити нову постанову, якою визнати винним ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173 КУпАП.

В судовому засіданні апеляційної інстанції потерпілий ОСОБА_2 та його представник адвокат Міськів О.Т. повністю підтримали вимоги апеляційної скарги та просили постанову суду скасувати і постановити нову, якою притягнути ОСОБА_1 до відповідальності за ст. 173 КУпАП. Вказували на те, що наявні в матеріалах справи докази повністю підтверджують доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення, оскільки останній, явно порушив громадський порядок, так як висловлювався нецензурною лайкою на адресу потерпілого ОСОБА_2 , з яких не мав ніяких конфліктних відносин. Вважали, що суд першої інстанції прийшов до безпідставного висновку про необхідність закриття провадження щодо ОСОБА_1 , оскільки наявні в матеріалах справи докази, разом із письмовими поясненнями потерпілого та свідків, повністю доводять, що ОСОБА_1 своїми протиправними діями вчинив правопорушення та повинен бути притягнутим до адміністративної відповідальності за ст. 173 КУпАП.

Особа, стосовно якої закрито провадження, ОСОБА_1 та її захисник адвокат Повх І.Д. проти доводів апеляційної скарги заперечили та просили залишити рішення суду без змін. Вважали, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, оскільки суд першої інстанції прийняв законне обґрунтоване та справедливе рішення. Стверджували, що ОСОБА_1 не вчиняв неправомірних дій стосовно ОСОБА_2 , який, з огляду на довго триваючі неприязні та конфліктні відносини, звинувачує ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення, якого він не вчиняв. Вважають, що ОСОБА_1 не порушував громадський порядок та не вчиняв правопорушення.

Перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, постанову суду першої інстанції необхідно залишити без змін.

В своїй апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилається на те, що суд першої інстанції розглянув справу без його участі, не повідомив потерпілого про час і місце розгляду справи.

Перевіряючи вищевказані доводи апеляційної скарги, апеляційний суд звертає увагу на те, що право особи на ефективний засіб правового захисту є беззаперечним і випливає з вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до ст. 13 якої кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

За змістом ст. 269 КУпАП, потерпілий має право знайомитися з матеріалами справи, заявляти клопотання, при розгляді справи користуватися правовою допомогою адвоката, іншого фахівця у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи, оскаржувати постанову по справі про адміністративне правопорушення.

Справу може бути розглянуто за відсутності цієї особи лише у випадках, коли є дані про своєчасне її сповіщення про місце і час розгляду справи і якщо від неї не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Встановлено, що оскаржувану постанову ухвалено за відсутності потерпілого ОСОБА_2 (а.с. 25-26), а документальне підтвердження про належне сповіщення судом ОСОБА_2 про призначення до судового розгляду справи про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 в матеріалах провадження відсутнє.

Таким чином, суд першої інстанції дійсно не повідомив належним чином потерпілого ОСОБА_2 про розгляд провадження , чим порушив його право на участь у розгляді в судовому засіданні

З урахуванням наведеного, ухвалою Апеляційного суду від 10 жовтня 2022 року поновлено ОСОБА_2 строк на апеляційне оскарження постанови суду щодо ОСОБА_1 , цим самим поновлено порушене право ОСОБА_2 на захист своїх інтересів в суді, забезпечено право останнього на доступ до правосуддя та право на апеляційне оскарження рішення суду.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, в якій ставиться питання про скасування судового рішення та постановлення нової постанови про визнання ОСОБА_1 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173 КУпАП, апеляційний суд вважає за необхідне звернути увагу на наступне.

Зі змісту мотивувальної частини судового рішення суду першої інстанції вбачається, що суд прийшов до висновку, що висунуте ОСОБА_1 обвинувачення не містить обов`язкових ознак, які передбачені диспозицією ст. 173 КУпАП.

Європейський суд неодноразово вказував, що адміністративне правопорушення, санкція за вчинення якого у КУпАП передбачає адміністративний арешт, визнається кримінальним правопорушенням у розумінні Конвенції (справа "Гурепка проти України").

Визнання кримінально-правового змісту справи свідчить про те, що особа, яка притягається до відповідальності за вчинення такого правопорушення, повинна користуватися основними гарантіями, які забезпечуються при обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, серед яких право знати, у вчиненні якого правопорушення його підозрюють або обвинувачують, бути чітко і своєчасно повідомленим про свої права та обов`язки, мати захисника, оскаржувати судові рішення в апеляційному та касаційному порядку та інші.

Перевіряючи вищевказані доводи апеляційної скарги, апеляційний суд, враховуючи недосконалість КУпАП, який було введено в дію Постановою Верховної Ради Української РСР №8074-10 від 07.12.1984, вважає за необхідне здійснювати правосуддя, виходячи з загальних принципів здійснення судочинства, з метою забезпечення справедливої процедури і юридичної визначеності.

Крім того, апеляційний суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що ЄСПЛ неодноразово зазначав, що повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду («Пономарьов проти України»).

Зокрема, ЄСПЛ неодноразово зазначав у своїх рішеннях, що правова певність передбачає дотримання принципу resjudicata, тобто принципу остаточності рішення, недопустимості повторного розгляду вже раз вирішеної справи. Цей принцип наполягає на тому, що жодна сторона не має права домагатися перегляду кінцевого і обов`язкового рішення тільки з метою нового слухання і вирішення справи («Науменко проти України»).

Апеляційний суд вважає, що допущені судом першої інстанції порушення процесуального закону не можуть бути безумовною підставою для скасування судового рішення та ухвалення іншого судового рішення аналогічного за своїм змістом.

Апеляційний суд вважає, що підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції можуть бути тільки істотні порушення вимог процесуального законодавства, які перешкодили суду правильно встановити фактичні обставини та надати вірну оцінку сукупності досліджених доказів та прийти до обґрунтованого висновку про доведеність вини у вчиненні правопорушення.

Так, діючий КУпАП не містить визначення правових підстав для скасування судового рішення суду першої інстанції у зв`язку з чим при вирішанні цього питання необхідно виходити із загальних принципів здійснення судочинства.

Апеляційний суд вважає, що судове рішення суду першої інстанції підлягає обов`язковому скасуванню у тому, випадку, коли за наявності підстав для закриття провадження суд не закрив провадження по справі, або коли рішення було ухвалено незаконним складом суду.

Зокрема, підлягає обов`язковому скасуванню судове рішення у тому разі, коли вину обвинуваченого не доведено сукупністю належних та допустимих доказів по справі, коли відсутня подія правопорушення або коли в діях особи, яка притягається до відповідальності відсутній склад відповідного правопорушення.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд звертає увагу на наступне.

Згідно даних протоколу про адміністративне правопорушення серії ВАВ 065257 від 07 липня 2022 року, ОСОБА_1 07 липня 2022 року близько 19 год 29 хв на дорозі по АДРЕСА_2 , вчинив безпричинну суперечку із ОСОБА_2 , під час якої перебував в стані алкогольного сп`яніння, голосно кричав та виражався нецензурною лайкою, на зауваження припинити образи не реагував (а.с. 1).

В протоколі визначено процесуальний статус ОСОБА_2 та зазначено, що він є потерпілим.

ОСОБА_1 було роз`яснено його права та обов`язки відповідно до статей 55, 56, 59, 63 Конституції України та ст. 268 КУпАП, а також повідомлено про розгляд справи в районному суді м. Тисмениця в присутності понятих ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Зазначено про те, що від підпису та отримання копії протоколу про адміністративне правопорушення ОСОБА_1 відмовився в присутності понятих, що засвідчено підписами останніх.

Протокол підписаний особою органу поліції, яка склала протокол, та понятими.

Разом з тим, на переконання апеляційного суду, формулювання обвинувачення у протоколі про адміністративне правопорушення, не відповідає диспозиції ст. 173 КУпАП, оскільки не є конкретним та не містить всіх необхідних ознак, які повинні бути вказані в обвинуваченні.

Стаття 7 КУпАП передбачає, що ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням, інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.

Поняття адміністративного правопорушення викладено в частині першій статті 9 КУпАП, за змістом якої адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Формулювання суті правопорушення повинно бути чітким і конкретним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення, його мотивів і форми вини, а висновки суду щодо оцінки доказів мають вказуватись у вигляді точних і категоричних суджень, які виключали б сумніви з приводу достовірності доказів на обґрунтування висновку про винуватість особи.

Так, диспозиція ст. 173 КУпАП передбачає накладення адміністративного стягнення за вчинення особою дрібного хуліганства, тобто нецензурної лайки в громадських місцях, образливого чіпляння до громадян та інші подібні дії, що порушують громадський порядок і спокій громадян.

Суб`єктивна сторона дрібного хуліганства полягає у неповазі до суспільства, у прагненні показати свою зневагу до існуючих правил і норм поведінки в суспільстві, самоутвердитися за рахунок приниження інших осіб, протистояти себе іншим громадянам, суспільству, державі. Умисний прояв винним, явної неповаги до оточуючих головний момент, що визначає зміст і сенс поведінки хулігана. За відсутності такого мотиву, не може бути дрібного хуліганства. Дрібне хуліганство характеризується умислом, тобто особа, яка здійснює хуліганство, розуміє, усвідомлює, що своїми діями вона порушує громадський порядок і бажає або свідомо допускає прояв неповаги до суспільства.

Тобто дрібне хуліганство відноситься до правопорушень, які посягають на суспільний порядок.

За зовнішніми ознаками хуліганство певним чином схоже на ряд інших злочинів, зокрема на ті з них, що посягають на здоров`я, честь і гідність людини, її майно. Критеріями розмежування цих діянь є насамперед об`єкт посягання, що визначає правову природу та суспільну небезпечність кожного з них, і мотив як ознака суб`єктивної сторони злочину.

Обов`язковою ознакою суб`єктивної сторони хуліганства є мотив явної неповаги до суспільства. Домінування у свідомості винного такого внутрішнього спонукання і відсутність особистого мотиву посягання на потерпілого є головним критерієм відмежування хуліганства як злочину проти громадського порядку та моральності від злочинів проти особи.

Якщо хуліганству передує конфлікт винного з потерпілим (потерпілими), такий конфлікт провокується самим винним як зухвалий виклик соціальному оточенню, і реакція інших на провокуючі дії, в тому числі спроба їх припинити, стають приводом для подальшого насильства.

Відповідно до усталеної практики Верховного Суду, дії, що супроводжувалися погрозами вбивства, завданням побоїв, заподіянням тілесних ушкоджень, обумовлених особистими неприязними стосунками, підлягають кваліфікації за статтями КК України, що передбачають відповідальність за злочини проти особи. Як хуліганство зазначені дії кваліфікують лише в тих випадках, коли вони були поєднані з очевидним для винного грубим порушенням громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства та супроводжувались особливою зухвалістю чи винятковим цинізмом.

Таким чином, для юридичної оцінки діяння за ст. 173 КУпАП обов`язковим є поєднання ознак об`єктивної сторони цього злочину у вигляді порушення громадського порядку та спокою громадян та суб`єктивної сторони, зокрема мотиву явної неповаги до суспільства.

В своїх судових рішеннях Європейський Суд з прав людини неодноразово вказував на те, що формулювання обвинувачення є важливою умовою справедливого та об`єктивного судового розгляду.

В рішенні у справі «Маттоціа проти Італії» Європейський Суд зазначив, що «обвинувачений у вчиненні злочину має бути негайно і детально проінформований про причину обвинувачення, тобто про ті факти матеріальної дійсності, які нібито мали місце і є підставою для висунення обвинувачення». Хоча ступінь «детальності» інформування обвинуваченого залежить від обставин конкретної справи, однак у будь-якому випадку відомості, надані обвинуваченому, повинні бути достатніми для повного розуміння останнім суті висунутого проти нього обвинувачення, що є необхідним для підготовки адекватного захисту.

В рішенні у справі «Абрамян проти Росії» Європейський Суд зробив висновок про те, що «деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення».

В цьому ж рішенні Суд нагадав, що надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду.

Відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до норм КУпАП, справа розглядається в межах адміністративного обвинувачення, що міститься в протоколі про адміністративне правопорушення і встановлення інших обставин, які знаходяться за межами обвинувачення та погіршують становище особи, яка притягається до адміністративної відповідальності є неприпустимим, оскільки порушує право на захист від конкретного обвинувачення у вчиненні адміністративного правопорушення.

Разом з тим, в протоколі про адміністративне правопорушення серії ВАВ 065257 від 07 липня 2022 року відсутні обов`язкові ознаки вчинення правопорушення, передбаченого ст. 173 КУпАП, у виді порушення громадського порядку та спокою громадян.

Апеляційний суд неодноразово наголошував на тому, що розгляд справи щодо притягнення конкретної особи до адміністративної відповідальності здійснюється судом в межах висунутого обвинувачення і суд не має право перебирати на себе повноваження сторони обвинувачення та виходити за межі обвинувачення, встановлюючи обставини, які не були вказані в обвинувачення та явно погіршують становище обвинуваченого.

Оскільки, у протоколі про адміністративне правопорушення не зазначено про те, що своїми діями ОСОБА_1 порушив громадський порядок і спокій громадян, суд першої інстанції був позбавлений можливості вийти за межі обвинувачення та встановити вказані обставини. Неконкретність висунутого обвинувачення не дозволяє суду встановити обставини правопорушення, які мають істотне значення для розгляду справи та вирішення питання про доведеність вини правопорушника, оскільки суд розглядає справу тільки в межах висунутого обвинувачення.

Разом з тим, згідно з даними матеріалів справи, пояснень наданих сторонами в суді, заперечень ОСОБА_1 , вбачається, що між сторонами існує конфлікт ґрунті особистих неприязних відносин, пов`язаний з дитиною - сином ОСОБА_1 , а не на ґрунті хуліганства. Тому, в даному випадку, відсутні такі суб`єктивні ознаки, як мотив і умисел, спрямовані на порушення громадського порядку, які відрізняють дрібне хуліганство від суміжних правопорушень.

Указане, підтверджується і поясненнями апелянта, який стверджують, що конфлікт має місце між ОСОБА_1 та його матір`ю ОСОБА_5 , а не з ним особисто, та оглянутим відео файлом, долученим в додатках до апеляційної скарги, згідно даних якого ОСОБА_1 дійсно висловлюється нецензурною лайкою саме у зв`язку із наявністю конфлікту, який стосується виховання дитини. Апеляційний суд вважає безпідставними доводи потерпілого ОСОБА_2 щодо відсутності конфліктних відносин між ним та ОСОБА_1 , оскільки зі змісту пояснень сторін та досліджених судом доказів вбачається, що потерпілий явно підтримує одну із сторін конфлікту, оскільки є сином ОСОБА_5 .

За змістом Заяви ОСОБА_5 від 07.07.2022, що міститься в матеріалах справи, між останньою та ОСОБА_1 існує судовий спір щодо опікунства над ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 5), а за змістом пояснень ОСОБА_2 від 07.07.2022, останній приїхав в с. Липівка для того, щоб побачити свого двоюрідного брата ОСОБА_6 , опікуном якого є ОСОБА_1 (а.с. 9).

Так, ККС ВС в постанові у справі № 127/30388/19 від 8 червня 2021 року висловив правову позицію, відповідно до якої, якщо обвинувачений спричинив дії під час конфлікту, що виник з особистих спонукань та відбувся не в громадському місці, то в його діях відсутній склад хуліганства.

Дії обвинуваченого кваліфікують як хуліганство лише в тих випадках, коли вони були поєднані з очевидним для винного порушенням громадського порядку та спокою громадян з мотивів явної неповаги до суспільства.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що зі змісту матеріалів справи вбачається, що протокол про адміністративне правопорушення було складено на підставі відповідної заяви ОСОБА_2 від 07.07.2022 (а.с. 8), в якій останній просив прийняти міри до ОСОБА_1 , який висловлювався нецензурною лайкою, чим принизив честь та гідність ОСОБА_2 .

Однак, згідно даних долученої до матеріалів провадження копії протоколу про адміністративне правопорушення серії ВАВ №065258 від 07.07.2022, ОСОБА_2 07.07.2022 близько 19 год 29 хв по АДРЕСА_2 , на дорозі вчинив безпричинну суперечку із ОСОБА_1 , під час якої спричинив конфлікт, голосно кричав та виражався нецензурною лайкою. ОСОБА_1 надано процесуальний статус потерпілого (а.с. 2).

Зі змісту доводів потерпілого ОСОБА_2 вбачається, що він виправдений за звинуваченням у вчиненні вищевказаного правопорушення у зв`язку із відсутністю події та складу адміністративного правопорушення.

Таким чином, матеріалами провадження підтверджено, що 07.07.2022 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мав місце конфлікт, який пов`язаний з вихованням ОСОБА_1 , який є сином ОСОБА_6 та двоюрідним братом потерпілого ОСОБА_2 . За результатами конфлікту, який відбувся 07.07.2022і ОСОБА_2 та ОСОБА_1 вважали себе потерпілими, в зв`язку з чим на підставі відповідних заяв останніх правоохоронцями було складено два протоколи про притягнення їх обох до адміністративної відповідальності за ст. 173 КУпАП (а.с. 10).

В суді першої інстанції ОСОБА_1 вину не визнав та вказав, що не вчиняв хуліганських дій. Зазначив, що із ОСОБА_2 у них довгий час неприязні відносини, а конфлікт відбувався не у громадському місці.

Зі змісту мотивувальної частини постанови суду першої інстанції вбачається, що суд першої інстанції, враховуючи наведені обставини, дійшов до обґрунтованого висновку, що в діях ОСОБА_1 відсутній склад правопорушення, передбаченого ст. 173 КУпАП.

Апеляційний суд, враховуючи приписи ч. 3 ст. 62 Конституції України, що обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях і всі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь, переглянувши справу за апеляційною скаргою потерпілого ОСОБА_2 в межах доводів апеляційної скарги та висунутого обвинувачення, оцінюючи сукупність досліджених доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю, приходить до висновку про законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції.

Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає безпідставними доводи апеляції ОСОБА_2 про скасування постанови суду та ухвалення нової постанови про визнання ОСОБА_1 винним за ст. 173 КУпАП.

Апеляційний суд вважає, що постанова судді першої інстанції - законна та обґрунтована, а підстав для її скасування чи зміни за доводами, викладеними в апеляційній скарзі, не вбачається.

Керуючись ст. 294 КУпАП, апеляційний суд , -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Постанову Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 07 вересня 2022 року щодо ОСОБА_1 залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення.

Суддя Івано-Франківського

апеляційного суду О.П. Васильєв