Номер провадження: 33/813/1169/22
Номер справи місцевого суду: 498/715/22
Головуючий у першій інстанції Ткачук О. Л.
Доповідач Лозко Ю. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.10.2022 року м. Одеса

Суддя Одеського апеляційного суду судової палати у цивільних справах Лозко Ю.П., за участю секретаря судового засідання Пінькової К.Ю., розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову судді Великомихайлівського районного суду Одеської області від 25 серпня 2022 року

встановив:

Постановою судді Великомихайлівського районного суду Одеської області від 25 серпня 2022 року, ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 172-18 КУпАП та притягнуто до адміністративної відповідальності у виді штрафу в розмірі сто сорока п`яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 2465.00 гривень, стягнуто на користь держави судовий збір у сумі 496,20 гривень.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить поновити строк на апеляційне оскарження постанови Великомихайлівського районного суду Одеської області від 25 серпня 2022 року, скасувати оскаржувану постанову суду та закрити провадження у цій справі за відсутністю у його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 178-18 КупАП.

В якості доводів апеляційної скарги, ОСОБА_1 посилається на те, що у змісті складеного відносно нього протоколу ПдРУ №257263 від 17 серпня 2022 року не зазначений час вчинення ОСОБА_2 дій щодо випадкового пострілу, а також початок і закінчення його зміни з апелянтом у прикордонному наряді, що також не з`ясовано судом, хоча на думку останнього це має суттєве значення для встановлення наявності або відсутності складу адміністративного правопорушення, водночас зазначає, що на час вчинення солдатом ОСОБА_3 правопорушення щодо встановленого порядку розрядження зброї він не входив до складу наряду з охорони державного кордону України, а перебував на відпочинку у спальному приміщенні, оскільки несення служби цим нарядом почалося 03 серпня 2022 року, тобто понад 12 годин, тому апелянт вказує, що він також не входив до складу наряду з охорони державного кордону України, а отже не мав фактичної можливості та передбачених законодавством обов`язків щодо здійснення контролю за діями солдата ОСОБА_4 під час його відпочинку, що вважає свідчить про відсутність у його діях складу адміністративного правопорушення з порушення правил несення прикордонної служби, передбаченого ч.2 ст. 172 -18 КУпАП. Окрім того апелянт вважає, що вказаний вище протокол відносно нього складений не уповноваженою на це посадовою особою, тому не може бути підставою для притягнення його до адміністративної відповідальності.

Вивчивши матеріали справи апеляційний суд щодо клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження постанови Великомихайлівського районного суду Одеської області від 25 серпня 2022 року вважає його таким, що підлягає задоволенню з огляду на таке.

Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право звернення до суду. Проте, право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, тому, що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку держави.

Відповідно до приписів ст. 294 КУпАП, постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена протягом десяти днів з дня винесення постанови особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником, а також прокурором у випадках, передбачених частиною п`ятою статті 7 та частиною першою статті 287 цього Кодексу.

Апеляційна скарга, подана після закінчення цього строку, повертається апеляційним судом особі, яка її подала, якщо особа не заявляє клопотання про поновлення цього строку, а також якщо у поновленні строку відмовлено.

Так, оскаржуване судове рішення ухвалене судом першої інстанції 25 серпня 2022 року, однак підтвердження про вручення апелянту його копії в матеріалах справи відстуні. Зі змістом оскаржуваної постанови апелянт ознайомився 07 вересня 2022 року.

16 вересня 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, а також з клопотанням про поновлення строків на апеляційне оскарження постанови, обґрунтовуючи причини пропуску строку тим, що копію оскаржуваної постанови отримав лише 07 вересня 2022 року.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку про можливість поновлення строку на апеляційне оскарження, чим забезпечити ОСОБА_1 право на доступ до правосуддя.

Апелянт ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, а саме телефонограмою за номером мобільного телефону зазначеним останнім у змісті апеляційної скарги.

Апеляційний суд вважає, що на стадії апеляційного перегляду постанови суду першої інстанції, апеляційним судом були створені всі умови для реалізації права особи на доступ до правосуддя, та приймаючи до уваги те, що ОСОБА_1 будучи повідомленим про дату та час розгляду скарги в апеляційному суді не з`явився, не надав доказів поважності причин неприбуття в судове засідання, суд вважає, що справа підлягає розгляду за його відсутності.

Вказане узгоджується з рішенням Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України», відповідно до якого в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції.

В своїх рішеннях Європейський суд також наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Вивчивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

За змістом ст. ст. 245, 251, 252, 278 КУпАП , завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є, зокрема, своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності із законом.

Доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на підставі яких у визначеному законом порядку встановлюється наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інших обставин справи, що мають значення для її правильного вирішення. Ці фактичні дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, речовими доказами, а також іншими документами.

Орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Готуючись до розгляду справи про адміністративне правопорушення, зокрема, підлягають вирішенню питання: чи правильно складено протокол та інші матеріали справи, чи сповіщено осіб, які беруть участь у розгляді справи, про час і місце її розгляду, чи витребувано необхідні додаткові матеріали.

При розгляді справи про адміністративне правопорушення необхідно належно з`ясовувати питання: чи було вчинене таке правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Також при розгляді справ про адміністративні правопорушення необхідно з`ясовувати всі обставини, перелічені у статтях 247, 280 КУпАП, а зміст постанови судді має відповідати вимогам, передбаченим статтями 283 і 284 цього Кодексу. У ній, зокрема, потрібно наводити докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення, та зазначати мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

За приписом ст. 8 КУпАП особа, яка вчинила адміністративне правопорушення, підлягає відповідальності на підставі закону.

Згідно ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини.

Вирішуючи цю справу, суд першої інстанції не в повній мірі врахував вимоги зазначених вище норм та положень ст.ст.245, 252 КУПАП щодо всебічного, повного і об`єктивного з`ясування обставин справи і вирішення її в точній відповідності з законом та дійшов помилкового висновку про доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 172-18 КупАП, з огляду на таке.

Так, положеннями ст. 172 18 КУпАП передбачена відповідальність за порушення правил несення прикордонної служби особою, яка входить до складу наряду з охорони державного кордону України, вчинені в умовах особливого періоду.

Згідно постанови суду першої інстанції, 04 серпня 2022 року гр-н ОСОБА_1 під час несення служби старшим прикордонним нарядом «Пост спостереження» не здійснив контроль за молодшим прикордонного наряду ОСОБА_2 , що призвело до залишення ним місця несення служби до зміни, самостійного розряджання зброї та випадкового пострілу, чим порушив вимоги, визначені п. 5 гл. 1 р.ІІ «Інструкції про службу ПН ДПСУ, затвр. Наказом МВСУ від 19 жовтня 2015 року №1261, ст. 11, 17 Статуту внутрішньої служби ЗСУ, ст. 4 Дисциплінарного статуту ЗСУ вчиненого в умовах особливого періоду.

При цьому судом зазначено, що вина ОСОБА_1 у вчиненні вказаного адміністративного правопорушення підтверджується протоколом ПдРУ № 257263 від 17 серпня 2022 року, поясненнями ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , поясненнями самого правопорушника ОСОБА_1 .

Дослідивши вказаний протокол, апеляційний суд не погоджується з висновком суду першої інстанції про доведеність у діях ОСОБА_1 складу правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 172-18 КУпАП, оскільки такий висновок не відповідає фактичним обставинам справи та не узгоджуються із наявними в матеріалах справи доказами, які, на переконання апеляційного суду, були неповно досліджені судом з точки зору їх допустимості.

Відповідно до ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються зокрема протоколом про адміністративне правопорушення, який являє собою початковий правовий висновок щодо дій певної особи, в якому фактично формулюється обвинувачення особи у вчиненні певного правопорушення.

Разом з цим, поза увагою суду залишилось те, що протокол про адміністративне правопорушення серії ПдРУ № 257263 від 17 серпня 2022 року, не відповідає вимогам статті 256 КУпАП щодо його змісту, оскільки в ньому не зазначено час вчинення ОСОБА_1 вказаного адміністративного правопорушення, що свідчить про неконкретність пред`явленого обвинувачення, що в даному випадку є визначальним для притягнення особи до адміністративної відповідальності за ч.2 ст. 172-18 КУпАП.

Усунути вказане під час апеляційного перегляду справи судом не виявляється можливим.

Між тим, спираючись на положення ч. 1 ст. 6 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, а також на практику ЄСПЛ у справах «Лучанінова проти України», «Малофєєва проти Росії», суд, повинен виходити з того, що, як і у кримінальному провадженні, суддя у цій справі має бути неупередженим і безстороннім та не вправі самостійно змінювати на шкоду особи формулювання адміністративного правопорушення. Відповідне формулювання слід вважати по суті викладенням обвинуваченням у вчиненні адміністративного правопорушення, винуватість у вчиненні якого має бути доведеною не судом, а перед судом у змагальному процесі. Суд, суддя також не має права самостійно відшукувати докази винуватості особи у вчиненні правопорушення, оскільки таким чином, неминуче перебиратиме на себе функції обвинувачення, позбавляючись статусу незалежного органу правосуддя, що є порушенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Статтею 62 Конституції України, зокрема, передбачено, що усі сумніви щодо доведеності вини особи повинні тлумачитись на її користь.

У силу принципу презумпції невинуватості, що підлягає застосуванню у справах про адміністративні правопорушення, всі сумніви щодо події порушення та винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведені винуватість особи та його подія мають бути прирівняні до доведеної невинуватості цієї особи.

У відповідності до п. 43 рішення Європейського суду з прав людини від 14.02.2008 року у справі «Кобець проти України» (з урахуванням первісного визначення принципу «поза розумним сумнівом» у справі «Авшар проти Туреччини"» доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи не спростованої презумпції, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість особи доведено поза розумним сумнівом.

Підсумовуючи наведене вище, апеляційний суд не вбачає в діях ОСОБА_1 складу правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 172-18 КУпАП.

З огляду на викладене апеляційний суд вважає слушними доводи апелянта щодо незаконності та необгрунтованості оскаржуваного судового рішення, при цьому зауважує, що Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення.

За таких обставин апеляційний суд вважає оскаржувану постанову суду слід скасувати, а провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.2 ст. 172-18 КУпАП закрити на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП за відсутністю в його діях складу даного адміністративного правопорушення.

Керуючись ст.294 КУпАП, апеляційний суд

постановив:

Задовольнити клопотання особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 про поновлення строку на апеляційне оскарження.

Поновити особі, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження постанови Великомихайлівського районного суду Одеської області від 25 серпня 2022 року.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Скасувати постанову судді Великомихайлівського районного суду Одеської області від 25 серпня 2022 року, якою ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 172-18 КУпАП та притягнуто до адміністративної відповідальності у виді штрафу в розмірі сто сорока п`яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 2465,00 гривень.

Провадження по справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 172-18 КУпАП відносно ОСОБА_1 закрити на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення.

Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Ю.П. Лозко