Провадження № 33/801/1022/2022
Головуючий у суді 1-ї інстанції Каленяк Р. А.
Доповідач: Панасюк О. С.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2022 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі судді Панасюка О. С., розглянувши апеляційну скаргу захисника ОСОБА_1 адвоката Ткача Ю. А. на постанову судді Вінницького міського суду Вінницької області від 23 листопада 2022 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого частиною першою статті 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення,

встановив:

Постановою судді Вінницького міського суду Вінницької області від 23 листопада 2022 року ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні правопорушення, передбаченого частиною першою статті 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі КУпАП), та застосовано до неї адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000 грн 00 к., з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 рік за те, що 12 жовтня 2022 року о 10 год 55 хв. у м. Вінниці по вул. Київській, 175, вона керувала автомобілем марки «KIA SPORTAGE», державний номерний знак НОМЕР_1 , з ознаками алкогольного сп`яніння (запах алкоголю з порожнини рота, почервоніння шкіри обличчя). Від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння у встановленому законом порядку відмовилася.

Захисник ОСОБА_1 адвокат Ткач Ю. А. подав апеляційну скаргу на цю постанову, у якій, посилаючись на неправильне застосування суддею суду першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, недоведеність обставин, які суддя вважав встановленими, просив скасувати постанову судді Вінницького міського суду Вінницької області від 23 листопада 2022 року, а провадження у справі закрити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_1 не відмовлялася від проходження огляду на стан сп`яніння, лише просила працівників поліції дати їй трохи часу для надання їй правової консультації щодо правомірності дії працівників поліції та законності проходження освідування на стан сп`яніння, у чому їй було відмовлено. ОСОБА_1 уповноваженою особою не було роз`яснено її права, передбачені статтями 55, 56, 59, 63 Конституції України, статтею 268 КУпАП, що є порушенням її права на захист. Вказував, що ознак сп`яніння на момент зупинки транспортного засобу ОСОБА_1 не мала, а навпаки з відеозапису видно, що її поведінка адекватна, мова зрозуміла, чітка, рухи тіла адекватні, а зазначений в протоколі стан, зокрема почервоніння шкіри обличчя визваний хвилюванням та її хворобою, що підтверджується відповідною довідкою. Працівниками поліції в порушення статті 35 Закону України «Про національну Поліцію» не повідомлено про причину зупинки транспортного засобу, тому усі подальші дії щодо притягнення її до адміністративної відповідальності вважати законними не можна.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість постанови суду в межах доводів апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до частини сьомої статті 294 КУпАП апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Апеляційний суд може дослідити нові докази, які не досліджувалися раніше, якщо визнає обґрунтованим ненадання їх до місцевого суду або необґрунтованим відхилення їх місцевим судом.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Відповідно до статті 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, а також інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством (стаття 1 КУпАП).

За загальним правилом не можуть братись до уваги докази, одержані із порушенням порядку, встановленого для їх отримання.

Згідно з частиною третьою статті 35 Закону України «Про національну Поліцію» поліцейський зобов`язаний поінформувати водія про конкретну причину зупинення ним транспортного засобу з детальним описом підстави зупинки, визначеної у цій статті.

Цьому обов`язку кориспондується встановлене статтею 16 Закону України «Про дорожній рух» право водія знати про причини зупинки.

Підставами для зупинки транспортного засобу визначено: 1. якщо водій порушив Правила дорожнього руху; 2. якщо є очевидні ознаки, що свідчать про технічну несправність транспортного засобу; 3. якщо є інформація, що свідчить про причетність водія або пасажирів транспортного засобу до вчинення дорожньо-транспортної пригоди, кримінального чи адміністративного правопорушення, або якщо є інформація, що свідчить про те, що транспортний засіб чи вантаж можуть бути об`єктом чи знаряддям учинення дорожньо-транспортної пригоди, кримінального чи адміністративного правопорушення; 4. якщо транспортний засіб перебуває в розшуку; 5. якщо необхідно здійснити опитування водія чи пасажирів про обставини вчинення дорожньо-транспортної пригоди, кримінального чи адміністративного правопорушення, свідками якого вони є або могли бути; 6. якщо необхідно залучити водія транспортного засобу до надання допомоги іншим учасникам дорожнього руху або поліцейським або як свідка під час оформлення протоколів про адміністративні правопорушення чи матеріалів дорожньо-транспортних пригод; 7. якщо уповноважений орган державної влади прийняв рішення про обмеження чи заборону руху; 8. якщо спосіб закріплення вантажу на транспортному засобі створює небезпеку для інших учасників дорожнього руху; 9. порушення порядку визначення і використання на транспортному засобі спеціальних світлових або звукових сигнальних пристроїв; 10. якщо зупинка транспортного засобу, який зареєстрований в іншій країні, здійснюється з метою виявлення його передачі у володіння, користування або розпорядження особам, які не ввозили такий транспортний засіб на митну територію України або не поміщували в митний режим транзиту (частина перша статті 35 Закону України «Про національну Поліцію»).

Проте всупереч цим приписам закону у справі не має даних про причину зупинки транспортного засобу під керуванням водія ОСОБА_1 .

Оскільки працівником поліції зупинку ОСОБА_1 було здійснено незаконно, то усі подальші дії щодо неї, зокрема направлення для проходження огляду на стан сп`яніння та складення протоколу про адміністративне правопорушення вважати законним також не можна.

Відповідно до частини першої статті 266 КУпАП, особи, які керують транспортними засобами, і щодо яких є підстави вважати, що вони перебувають у стані алкогольного сп`яніння, підлягають оглядові на стан алкогольного сп`яніння.

Відповідно до пунктів 2, 3 Розділу І Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства охорони здоров`я України від 09 листопада 2015 року № 1452/735 огляду на стан сп`яніння підлягають водії транспортних засобів, щодо яких у поліцейського уповноваженого підрозділу Національної поліції України є підстави вважати, що вони перебувають у стані сп`яніння згідно з ознаками такого стану.

Ознаками алкогольного сп`яніння є: запах алкоголю з порожнини рота; порушення координації рухів; порушення мови; виражене тремтіння пальців рук; різка зміна забарвлення шкірного покриву обличчя; поведінка, що не відповідає обстановці.

Отже поліцейський вправі пред`явити до водія транспортного засобу вимогу пройти в установленому порядку медичний огляд для визначення стану алкогольного сп`яніння за наявності підстав вважати, що водій перебуває в стані алкогольного сп`яніння згідно з ознаками такого стану.

Як видно з відеозапису нагрудної камери поліцейського ОСОБА_1 під час спілкування з працівниками поліції ознак сп`яніння не мала, поводилася спокійно, відповідно до обстановки події.

Разом з тим на відеозаписі зафіксовано, що підставою для проведення огляду на стан алкогольного сп`яніння стали не ознаки сп`яніння, а лише припущення поліцейського, що ОСОБА_1 може перебувати в стані алкогольного сп`яніння, тому що напередодні працівниками поліції було зупинено трьох жінок, які перебували в стані алкогольного сп`яніння.

Заборона дискримінації, зокрема за ознакою статті (установлення будь-яких відмінностей, виключень, обмежень або переваг, що заперечує або зменшує рівне здійснення прав) установлена у статті 2 Загальної декларації прав людини, прийнятої і проголошеної резолюцією 217 A (III) Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй від 10 грудня 1948 року, у статті 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17 липня 1997 року, статті 24 Конституції України.

Отже зупинка транспортного засобу під керуванням ОСОБА_1 без передбачених законом підстав, вимога про проходження огляду на стан сп`яніння за відсутності ознак такого сп`яніння з урахуванням пояснення поліцейського про те, що підставою для проведення огляду є саме стать ОСОБА_1 (проте, що протягом останньої доби він виявив трьох жінок, які керували в стані алкогольного сп`яніння) є дискримінацією за ознакою статті, а тому є непрпустимими.

Огляд водія на стан алкогольного сп`яніння проводиться поліцейським з використанням спеціальних технічних засобів. Під час проведення огляду осіб поліцейський застосовує технічні засоби відеозапису, а в разі неможливості застосування таких засобів огляд проводиться у присутності двох свідків (частина друга статті 266 КУпАП).

З наданого відеозапису видно, що на момент зупинки транспортного засобу у поліцейських був відсутній спеціальний технічний засіб для проведення огляду. Пропозиція пройти огляд відбулася без роз`яснення ОСОБА_1 прав та обов`язків передбачених КУпАП, без інформування про порядок проведення огляду за допомогою спеціального технічного засобу та без демонстрації засобу. В подальшому коли спецзасіб привезли на місце зупинки, працівниками поліції пропозиція пройти огляд проводилася знову без роз`яснення прав та порядку проведення огляду.

Крім того з того ж запису видно, що ОСОБА_1 не відмовлялася від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння, лише просила працівників поліції дати їй трохи часу для надання їй правової консультації щодо правомірності дії працівників поліції та законності проходження освідування на стан сп`яніння, у чому їй було відмовлено.

Ухилення це тривала і наполеглива відмова від виконання відповідного обов`язку або дії спрямовані на уникнення ситуації, яка обов`язково повинна відбутися за відповідних обставин, втечу з місця події або від осіб уповноважених на припинення дії, фіксацію ситуації, притягнення до відповідальності, приховування даних тощо.

Однак дії ОСОБА_1 жодної із цих ознак не мали. Навпаки, вона понад 11 хвилин сумлінно очікувала доки до місця зупинки її транспортного засобу буде доставлений відповідний спеціальний технічний засіб, а після його доставлення просила поліцейського дочекатись на її чоловіка, який міг надати відповідну правову допомогу в ситуації, що склалась.

Частиною третьою, шостою статті 266 КУпАП установлено, що у разі незгоди особи, яка керувала транспортним засобом, на проведення огляду на стан алкогольного сп`яніння поліцейським з використанням спеціальних технічних засобів або в разі незгоди з його результатами огляд проводиться в закладах охорони здоров`я. Перелік закладів охорони здоров`я, яким надається право проведення огляду особи на стан алкогольного сп`яніння затверджується управліннями охорони здоров`я місцевих державних адміністрацій. Проведення огляду осіб на стан алкогольного сп`яніння в інших закладах забороняється.

Направлення особи для огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують її увагу та швидкість реакції, і проведення такого огляду здійснюються в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Проте як видно з відеозапису працівник поліції не повідомив та одночасно не роз`яснив ОСОБА_1 , в якому медичному закладі та за якою адресою вона має право на проведення огляду на стан сп`яніння. Не роз`яснено порядок і строки проведення огляду у медичному закладі та наслідки відмови від його проходження.

Наявність у матеріалах справи направлення, за відсутності вказаних вище дій, підтверджує формальний характер дій працівників поліції, головною метою яких є притягнення особи до адміністративної відповідальності.

В порушенням статті 266 КУпАП матеріали справи не містять доказів відсторонення ОСОБА_1 від керування транспортним засобом та передачі керування іншій уповноваженій особі, яка має посвідчення водія відповідної категорії, що також беззаперечно вказує на незаконність дій поліцейського при оформленні матеріалів.

Згідно зі статтею 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до статті 62 Конституції України, обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях, зокрема по справах «Кобець проти України» від 14 лютого 2008 року, «Берктай проти Туреччини» від 08 лютого 2001 року, «Лавенте проти Латвії» від 07 листопада 2002 року неодноразово наголошував на тому, що оцінюючи докази суд застосовує принцип доведення «за відсутності розумних підстав для сумніву», що може бути результатом цілої низки ознак або достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою неспростовних презумпцій.

В силу принципу презумпції невинуватості, що підлягає застосуванню у справах про адміністративні правопорушення, всі сумніви щодо події порушення та винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь.

Відповідно до пункту 1 статті 247 КУпАП провадження у справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

Крім того апеляційний суд звертає увагу на таке.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується (стаття 8 Конституції України).

Частина перша статті 9 Конституції України установлює, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Серед основних засад судочинства Конституція України визначає, зокрема: рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; забезпечення доведеності вини; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; підтримання публічного обвинувачення в суді прокурором (пункти 1 4 частини першої статті 129).

17 липня 1997 року Україна ратифікувала Європейську Конвенцію «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі Конвенція), а також Протоколи 1, 2, 4, 7, 11, які є невід`ємною частиною Конвенції, чим визнала її дію в національній правовій системі, а також обов`язковість рішень Європейського суду з прав людини по всім питанням що стосуються тлумачення і застосування Конвенції.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ, Суд) як джерело права.

Відповідно до статті 32 Конвенції питання тлумачення та її застосування належить до виключної компетенції ЄСПЛ, рішення якого є невід`ємною частиною Конвенції, як практика її застосування і тлумачення.

За практикою ЄСПЛ у випадку, якщо санкції за адміністративні правопорушення є достатньо суворими, то скоєне правопорушення має природу кримінального злочину, а отже вимоги до його судового розгляду мають відповідати гарантіям та стандартам, встановленим Конвенцією, оскільки «кримінальним обвинуваченням» у розумінні Конвенції необхідно розглядати й протокол про адміністративне правопорушення (справа «Лучанінова проти України» від 09 червня 2011 року).

Крім того ЄСПЛ зауважив, що з огляду на загальний характер законодавчого положення, а також профілактичну та каральну мету стягнень, передбачених КУпАП, провадження у таких справах є кримінальними для цілей застосування Конвенції (рішення у справах «Езтюрк проти Німеччини» від 21 лютого 1984 року (пункти 52 54), «Лауко проти Словаччини» від 02 вересня 1998 року (пункти 56 59), ухвала щодо прийнятності у справі «Рибка проти України» від 17 листопада 2009 року).

Відповідно до пункту 21 рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» від 15 травня 2008 року уряд України визнав карний кримінально-правовий характер КУпАП.

У рішенні «Шмауцер проти Австрії» від 23 жовтня 1995 року ЄСПЛ зазначив, що дорожньо-транспортні правопорушення, за які може бути накладено стягнення у виді штрафу чи обмеження у користуванні водійськими правами, підпадають під визначення «кримінального обвинувачення».

Поряд з цим ЄСПЛ відносить до кримінально-правової санкції й позбавлення прав на управління транспортним засобом, оскільки право керувати автомобілем є дуже корисним в щоденному житті і для здійснення діяльності, що вимагає додержання процедурних гарантій, визначених Конвенцією і викладених у Рекомендаціях No R (91), зокрема забезпечення права особи на захист, в тому числі: знати про можливість застосування адміністративної санкції та про факти, які ставляться їй у провину; мати достатньо часу для підготовки свого захисту; отримати інформацію про характер доказів, зібраних проти неї; обов`язок адміністративного органу нести тягар доказування є складовою презумпції невинуватості і звільняє особу від обов`язку доводи свою непричетність до вчинення правопорушення (рішення ЄСПЛ у справі «Маліге проти Франції» від 23 вересня 1998 року).

Системний аналіз вищезазначеної практики ЄСПЛ свідчить про те, що гарантії статті 6 Конвенції поширюються також на осіб, які вчинили діяння, що відповідно до національного законодавства хоч і не є злочинами, але визнаються кримінальними у конвенційному значенні.

Отже розглядаючи справу про притягнення особи до адміністративної відповідальності за статтею 130 КУпАП судовий процес має відповідати загальним засадам кримінального провадження, а суд має забезпечити гарантії і принципи законності щодо особи, яка притягається до відповідальності, оскільки санкція вказаної статті, при встановленні факту скоєння правопорушення і вини, передбачає штраф, розмір якого значно перевищує прожитковий мінімум для осіб працездатного віку в Україні, а також передбачає обов`язкове позбавлення права керування транспортним засобом.

Стаття 250 КУпАП передбачає, що прокурор, заступник прокурора, здійснюючи нагляд за додержанням і правильним застосуванням законів при провадженні в справах про адміністративне правопорушення має право: порушувати провадження в справі про адміністративне правопорушення; знайомитися з матеріалами справи; перевіряти законність дій органів (посадових осіб) при провадженні в справі; брати участь у розгляді справи; заявляти клопотання; давати висновки з питань, що виникають під час розгляду справи; перевіряти правильність застосування відповідними органами (посадовими особами) заходів впливу за адміністративні правопорушення; вносити подання, оскаржувати постанову і рішення по скарзі в справі про адміністративне правопорушення, а також вчиняти інші передбачені законом дії.

ЄСПЛ неодноразово висловлював позицію про те, що відсутність сторони обвинувачення під час провадження у справі про адміністративне правопорушення становить порушення права на справедливий суд вимоги про безсторонність суду відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції (рішення у справі «Карелін проти Росії» від 20 вересня 2016 року, у керівній справі «Михайлова проти України» від 06 березня 2018 року). Зокрема у справі «Михайлова проти України» Суд зазначав, що в ситуації, коли суд за відсутності прокурора та особи, яка склала протокол про адміністративне правопорушення, вимушений взяти на себе функцію пред`явлення та, що є більш важливим, нести тягар підтримки обвинувачення під час усного розгляду справи, можуть виникнути сумніви в наявності достатніх гарантій, здатних усунути обґрунтовані сумніви щодо негативного впливу такого процесу на безсторонність суду.

Таких самих висновків Суд дійшов і у рішенні у справі «Бантиш та інші проти України» від 06 жовтня 2022 року, у якій заявники, притягнуті до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 130 КУпАП скаржилися на відсутність сторони обвинувачення під час провадження у справах про адміністративне правопорушення.

Порушення права на справедливий суд є безумовною підставою для скасування судового рішення.

Щодо можливості самостійно усунути такі порушення процесуального права судом апеляційної інстанції, то суд зазначає таке.

Право на апеляційний перегляд судового рішення визначено Конституцією України серед основних засад судочинства (пункт 7 частини першої статті 129).

Згідно з частиною сьомою статті 194 КУпАП апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Апеляційний суд може дослідити нові докази, які не досліджувалися раніше, якщо визнає обґрунтованим ненадання їх до місцевого суду або необґрунтованим відхилення їх місцевим судом.

Тобто до повноважень апеляційного суду належить перегляд постанови судді суду першої інстанції на предмет правильності застосування ним норм матеріального права, постановлення її у відповідності до норм процесуального права та, у виключних випадках, дослідження нових доказів.

Повноважень самостійно визначати коло учасників справи, зокрема викликати для участі у справі прокурора, який не брав участі у справі в суді першої інстанції, з огляду на приписи статті 19 Конституції України, апеляційний суд не може.

В іншому випадку апеляційний суд діяв би як суд першої інстанції, що є неприпустимим через нівелювання таким чином права на апеляційне оскарження постанови у справі про адміністративне правопорушення.

КУпАП не встановлює наслідків відсутності у справі про адміністративне правопорушення сторони обвинувачення, а тому апеляційний суд вважає, що у даному випадку необхідно застосувати аналогію найбільш близької галузі права кримінального процесуального права та при вирішенні питання про наслідки відсутності у справі сторони обвинувачення керуватися статтею 26 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК України), яка визначає зміст принципу диспозитивності кримінального провадження.

За своєю суттю відсутність сторони обвинувачення є аналогічною відмові прокурора від підтримання державного обвинувачення, оскільки в обох випадках відсутня особа, яка б підтримувала обвинувачення перед судом, відповідно, як зазначалось вище, продовження розгляду справи в суді (з`ясування змісту та суті обвинувачення, дослідження та оцінка доказів винуватості особи) є неприпустимим з огляду на порушення права на справедливий суд.

Наслідком відмови прокурора від підтримання державного обвинувачення частина друга статті 26 КПК України визначає закриття кримінального провадження.

Таким чином, апеляційний суд прийшов до висновку про необхідність скасування постанови судді суду першої інстанції із закриттям провадженням у справі.

Керуючись статтею 294 КУпАП апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_1 адвоката Ткача Ю. А. задовольнити.

Постанову судді Вінницького міського суду Вінницької області від 23 листопада 2022 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого частиною першою статті 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення, скасувати, провадження у справі закрити.

Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя: О. С. Панасюк