Справа № 727/9052/22
Провадження № 3/727/3826/22
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2022 року м. Чернівці

Суддя Шевченківського районного суду м. Чернівці Терещенко О.Є., розглянувши матеріали, які надійшли з Чернівецького районного управління поліції ГУНП в Черні-вецькій області, про притягнення до адміністративної відповідальності:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючу в АДРЕСА_1 , за вчинення адміністративного правопорушення, передба-ченого ч.1 ст.184 КпАП України, -

встановив:

До Шевченківського районного суду м. Чернівці надійшла справа про адміністра-тивне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ст.184 ч.1 КпАП України.

Так, із дослідженого судом протоколу про адміністративне правопорушення вба-чається, що 18.09.2022 року близько 18:00 год. ОСОБА_1 ухилилася від виконання батьківських обов`язків, передбачених ст.150 СК України щодо виховання свого ма-лолітнього сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який вчинив дрібне хуліган-ство, а саме пошкодив мобільний телефон «Айфон 12 міні» малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , чим вчинила правопорушення, передбачене ч.1 ст.184 КУпАП.

Представник ОСОБА_1 , адвокат Паланійчук В.П., у судовому засіданні пояс-нив, що його довірителька, ОСОБА_1 , належним чином виховує свого малолітнього сина, а тому не порушувала ч.1 ст.184 КУпАП, просив закрити провадження по справі у зв`язку з відсутністю події та складу адміністративного правопорушення.

Заслухавши пояснення адвоката Паланійчука В.П., дослідивши письмові матеріали вказаної вище адміністративної справи, суд приходить до наступних висновків.

Так, згідно ст.245 КпАП України завданнями провадження в справах про адміні-стративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування об-ставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення ви-конання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчинен-ню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання грома-дян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Відповідно до ст.280 КпАП України, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адмі-ністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона ад-міністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відпо-відальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колек-тиву, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Адміністративна відповідальність за ч.1 ст.184 КпАП України настає за ухилення батьків або осіб, які їх замінюють, від виконання передбачених законодавством обо-в`язків щодо забезпечення необхідних умов життя, навчання та виховання неповноліт-ніх дітей.

Об`єктом вказаного правопорушення є суспільні відносини у сфері охорони прав та інтересів неповнолітніх, які зокрема регламентуються законодавством, а суб`єктивна сторона характеризується наявністю вини як у формі умислу, так і у формі необереж-ності. При цьому ухилення може полягати у різних формах бездіяльності, пов`язаної з незабезпеченням належного виховання та навчання неповнолітніх дітей.

Диспозиція даної норми закону є бланкетною, тобто відсилає до інших норма-тивно-правових актів, які передбачають конкретні обов`язки батьків або осіб, які їх замінюють щодо забезпечення необхідних умов життя, навчання та виховання неповно-літніх дітей.

Таким чином, ухиленням від виконання батьківських обов`язків не повинна вва-жатися будь-яка дія, а вважатиметься невиконання обов`язків, чітко передбачених зако-нодавством і лише тих, які стосуються забезпечення необхідних умов життя, навчання та виховання дітей.

Стаття 150 Сімейного кодексу України передбачає, що батьки зобов`язані піклува-тися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний і моральний розвиток, батьки зобов`я-зані забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя.

Преамбула Закону України від 26 квітня 2001 року № 2402-III «Про охорону ди-тинства» (далі - Закон № 2402-ІІІ) визначає охорону дитинства в Україні як стратегіч-ний загальнонаціональний пріоритет, що має важливе значення для забезпечення на-ціональної безпеки України, ефективності внутрішньої політики держави, і з метою за-безпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров`я, освіту, соціальний за-хист, всебічний розвиток та виховання в сімейному оточенні встановлює основні засади державної політики у цій сфері, що ґрунтуються на забезпеченні найкращих інтересів дитини.

За визначенням термінів, наведених у статті 1 цього Закону, дитина - особа віком до 18 років (повноліття), якщо згідно з законом, застосовуваним до неї, вона не набуває прав повнолітньої раніше; дитинство - період розвитку людини до досягнення повно-ліття; забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на за-доволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити; охорона дитинства - система державних та громадських заходів, спрямо-ваних на забезпечення повноцінного життя, всебічного виховання і розвитку дитини та захисту її прав.

Законодавство про охорону дитинства ґрунтується на Конституції України, Кон-венції ООН про права дитини, міжнародних договорах, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і складається з цього Закону, а також інших норма-тивно-правових актів, що регулюють суспільні відносини у цій сфері.

Завданням законодавства про охорону дитинства є розширення соціально-право-вих гарантій дітей, забезпечення фізичного, інтелектуального, культурного розвитку молодого покоління, створення соціально-економічних і правових інститутів з метою захисту прав та законних інтересів дитини в Україні (ст. 2 Закону № 2402-ІІІ).

Відповідно до статті 6 цього Закону кожна дитина має право на життя з моменту визначення її живонародженою та життєздатною за критеріями Всесвітньої організації охорони здоров`я. Держава гарантує дитині право на охорону здоров`я, безоплатну ква-ліфіковану медичну допомогу в державних і комунальних закладах охорони здоров`я, сприяє створенню безпечних умов для життя і здорового розвитку дитини, раціональ-ного харчування, формуванню навичок здорового способу життя.

Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелек-туального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або осо-би, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебіч-ного розвитку дитини, відповідно до законів України (ст. 8 Закону № 2402-ІІІ).

Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розви-ток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відпо-відно до закону (ч. 6 ст. 12 Закону № 2402-ІІІ).

Відповідно до статті 35 Закону № 2402-ІІІ особи, винні у порушенні вимог за-конодавства про охорону дитинства, несуть цивільно-правову, адміністративну або кримінальну відповідальність відповідно до законів України.

Аналіз приписів Закону № 2402-ІІІ дає змогу дійти висновку, що під невиконан-ням обов`язків щодо виховання дітей варто розуміти різні форми бездіяльності, у ре-зультаті яких відсутня належна турбота про виховання неповнолітніх. Ухилення батьків та осіб, що їх замінюють від виконання своїх обов`язків може виражатися в тому, що вони не піклуються про моральне виховання, фізичний розвиток дітей і зміцнення їх-нього здоров`я, тощо.

Отже, правовою підставою для покладення відповідальності на батьків за ч.1 ст.184 КпАП України є наявність ознак та елементів складу правопорушення, що по-лягає в невиконанні батьками обов`язків щодо утримання, виховання, навчання, захи-сту прав та інтересів неповнолітніх.

Відповідно до ч. 2 п. 16 постанови Пленуму Верховного суду України від 30 бе-резня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дити-ни, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілку-ються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не нада-ють дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєн-ню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Таким чином, ухилення від виконання батьківських обов`язків не повинна вважа-тися будь-яка дія, а вважатиметься невиконання обов`язків, чітко передбачених законо-давством, і лише тих, які стосуються забезпечення необхідних умов життя, навчання та виховання дітей.

Так, згідно з протоколом про адміністративне правопорушення серії ВАВ №0754 52 від 30.09.2022 року ОСОБА_1 ухилилася від виконання своїх батьківських обо-в`язків, передбачених ст.150 СК України.

Разом з тим, суду не надано доказів, що ОСОБА_1 ухилилася від виконання своїх батьківських обов`язків, передбачених ст.150 СК України відносно свого малолітнього сина а також не наведено, від яких саме батьківських обов`язків, пе-редбачених ст.150 СК України, ухилилась ОСОБА_1 .

Суд зазначає, що відповідно до статті 1 КпАП України завданням цього Кодексу є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і закон-них інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнен-ня законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і не-ухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відпові-дальності перед суспільством.

Положення ч.ч.1,2 ст.7 КпАП України передбачають, що ніхто не може бути під-даний заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на під-ставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Відповідно до вимог ст.245 КпАП України завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчи-ненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Розгляд справи про адміністративне правопорушення здійснюється на засадах рів-ності перед законом і органом (посадовою особою), який розглядає справу, всіх гро-мадян незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мови та інших обставин (ст. 248 КпАП України).

Відповідно до статті 252 КпАП України орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктив-ному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосві-домістю.

Орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шко-ду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на роз-гляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи (ст. 280 КпАП України).

Пунктом п.1 ст.247 КпАП України встановлено, що провадження в справі про ад-міністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за умови відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

Згідно зі ст.284 Кодексу України про адміністративні правопорушення при наяв-ності обставин, передбачених статтею 247 Кодексу України про адміністративні право-порушення виноситься постанова про закриття справи.

Таким чином, перевіривши докази у справі на допустимість, проаналізувавши їх у сукупності, суд дійшов висновку, що вина ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.184 Кодексу України про адміністративні право-порушення, не підтверджена наявними доказами, а відтак провадження у справі підля-гає закриттю за відсутності складу адміністративного правопорушення на підставі п.1 ст.247 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Керуючись статтями 7, 184, 245, 247, 256, 278, 280 КпАП України, -

постановив:

Провадження по справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за ч.1 ст.184 КпАП України закрити у зв`язку із відсутністю події та складу адміністративного правопорушення.

Постанова суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеля-ційної скарги.

Апеляційна скарга може бути подана протягом десяти днів з дня винесення поста-нови до Чернівецького апеляційного суду через Шевченківський районний суд м.Чер-нівці.

Суддя Терещенко О.Є