Справа № 333/1816/22
Провадження № 3/333/1279/22
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 грудня 2022 року м. Запоріжжя

Суддя Комунарського районного суду м. Запоріжжя Михайлова А.В., розглянувши матеріали справи про адміністративне правопорушення про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , за ч.1 ст.130 КУпАП,

В С Т А Н О В И В:

У провадженні Комунарського районного суду м. Запоріжжя перебуває справа про адміністративне правопорушення передбачене ч.1 ст.130 КУпАП відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Під час розгляду справи, відповідно паспорту серії НОМЕР_2 , виданого Комунарським РВ ЗМУ ГУМВС України 27.10.2009 року встановлена особа, відносно якої надійшов адміністративний матеріал з УПП в Запорізькій області ДПП, про притягнення до адміністративної відповідальності - це ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 .

Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії ААД №245112 від 30.04.2022 року ОСОБА_1 обвинувачується у тому, що він 30.04.2022 року о 19 годині 50 хвилин в м. Запоріжжі, Комунарський р-н, вул. Магара, 5 керував Т/З «Geely - LS», д.р.н. НОМЕР_3 з явними знаками алкогольного сп`яніння (запах алкоголю з порожнини рота, порушення мови, порушення координації рухів). Огляд проводився на місці зупинки ТЗ за допомогою газоаналізатора «Alcotest Drager 6810», результат позитивний 2,52% номер тесту 2188 від 30.04.2022 року. Від проходження огляду у медичному закладі з метою підтвердження стану алкогольного сп`яніння відмовився, чим порушив вимоги п.2.5. ПДР, за що відповідальність передбачена ч.1 ст.130 КУпАП.

У судовому засіданні, після роз`яснення головуючим прав, передбачених ст.ст.55, 56, 59, 63 Конституції України, ст.268 КУпАП, ОСОБА_1 вину у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, не визнав, заперечував проти протоколу про адміністративне правопорушення за ч.1 ст.130 КУпАП та просив у порядку ст.247 КУпАП провадження по справі закрити за відсутністю в його діях події і складу адміністративного правопорушення за ч.1 ст.130 КУпАП. Надав пояснення, в яких зазначив, що заперечує факт керування транспортним засобом 30.04.2022 року, як то зазначено у протоколі про адміністративне правопорушення, оскільки 30.04.2022 року, у вечірній час перебував за своїм місцем проживання, та вийшов до під`їзду. Після чого, до вказаного під`їзду під`їхав ОСОБА_2 , який є знайомим ОСОБА_1 , та якому останній вранці дав автомобіль «Geely», д.р.н. НОМЕР_3 для поїздки у своїх справах. Після короткої розмови, ОСОБА_1 звернувся до ОСОБА_2 з проханням відвести до сестри на адресу: м. Запоріжжя, вул. Магара на що останній погодився, оскільки проживає недалеко від місця, куди необхідно було відвести ОСОБА_1 . Після прибуття на вулицю Магара у м. Запоріжжі, ОСОБА_2 віддав ключі від автомобілю та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу ОСОБА_1 , який перебував на передньому пасажирському сидінні, та пішов додому. В подальшому, до припаркованого автомобіля під`їхали співробітники поліції, які зажадали від ОСОБА_1 проходження огляду на стан сп`яніння. ОСОБА_1 виконав вимогу співробітників поліції, пройшов огляд на стан сп`яніння, факт перебування у стані сп`яніння не заперечував. При цьому, неодноразово пояснював співробітникам поліції, що транспортним засобом не керував. В подальшому, незважаючи на пояснення ОСОБА_1 , співробітник поліції склав протокол про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за відмову від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння.На підставі вищенаведеного, ОСОБА_1 вважає, що в його діях відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, а тому просив провадження у справі щодо нього закрити, у зв`язку із відсутністю в його діях події та складу даного адміністративного правопорушення.

В судовому засіданні, свідок ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , пояснив суду, що 30.04.2022 року він у своїх справах їздив автомобілем «Geely», д.р.н. НОМЕР_3 , який належить його знайомому ОСОБА_1 . Приблизно о 19 годині цього ж дня ОСОБА_2 завершив свої справи і приїхав додому до ОСОБА_1 на адресу: АДРЕСА_1 , де зустрів останнього біля під`їзду, який перебував на підпитку. ОСОБА_1 зрадів, що приїхав ОСОБА_2 і звернувся до нього з проханням відвести його до сестри на адресу: м. Запоріжжя, вул. Магара. У зв`язку з тим, що сестра ОСОБА_3 проживає не далеко від місця проживання ОСОБА_2 , останній погодився відвести ОСОБА_1 до неї та піти додому пішки. ОСОБА_2 пояснив, що сів за кермо автомобіля, а ОСОБА_1 на переднє пасажирське сидіння. На під`їзді до вул. Магара, ОСОБА_2 запитав ОСОБА_1 , де зупинитись, на що він керував куди їхати, проте, не міг впізнати місцевості і ОСОБА_2 їхав дуже повільно, змінюючи напрямок за вказівками ОСОБА_1 . Після чого, ОСОБА_2 зупинив автомобіль, і переконавшись, що його сестра ОСОБА_1 буде йти додому і проконтролює, щоб останній пішов до неї, ОСОБА_2 пішов додому.

Захисник ОСОБА_1 адвокат Штенгелов О.В. в судовому засіданні заявив клопотання про закриття провадження по справі про адміністративне правопорушення, з підстав відсутності в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, оскільки він не керував транспортним засобом 30.04.2022 року як то вказано у протоколі про адміністративне. Окрім того, захисник зазначив, що ОСОБА_1 , на вимогу співробітника поліції, пройшов огляд на стан алкогольного сп`яніння за допомогою спеціального технічного приладу «Драгер», та погодився з результатами такого огляду, відомості про що містяться у протоколі про адміністративне правопорушення, акті огляду та відеозаписі події. Разом з тим, співробітники поліції склали протокол про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за п.2.5 ПДР України, а саме за відмову від проходження огляду на стан сп`яніння. За таких умов, в діях ОСОБА_1 відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, а саме відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

З метою повного, всебічного та об`єктивного розгляду справи про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 , судом викликалась в судове засідання для надання пояснень щодо обставин вчинення адміністративного правопорушення поліцейська взводу №1 роти №2 батальйону №1 УПП в Запорізькій області ДПП рядова поліції Малєєва Валерія Валеріївна, яка складала адміністративні матеріали, яка до зали судового засідання не з`явилась, причини неявки суду не повідомила, будь-яких заяв на адресу суду від останньої не надходило.

Вислухавши пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, його захисника, дослідивши матеріали справи, встановивши обставини події, суд приходить до наступних висновків.

Верховенство права є найважливішим принципом правової держави. Змістом цього принципу є пріоритет (тобто верховенство) людини, її прав та свобод, які визнаються найвищою соціальною цінністю в Україні. Цей принцип закріплено у ст.3 Конституції України.

Окрім того, права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Як зазначено в п.4.1 Рішення Конституційного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень статті 69 Кримінального кодексу України (справа про призначення судом більш м`якого покарання) від 02 листопада 2004 року, суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує захист гарантованих Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визначив окремі ознаки принципу верховенства права у розбудові національних систем правосуддя та здійсненні судочинства, яких мають дотримуватись держави - члени Європи, що підписали Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

При цьому суд бере до уваги правову позицію Європейського суду з прав людини, яка викладена в справі «Пономарьов проти України» (пункт 40 мотивувальної частини рішення від 03.04.2008 року), в якому Суд наголосив, що «право на справедливий судовий розгляд», яке гарантовано п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, має розумітися у світлі преамбули Конвенції, у відповідній частині якої зазначено, що верховенство права є спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду.

Частина 1 статті 130 КУпАП передбачає відповідальність за керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також передачу керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, а так само відмову особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Пункт 2.5 Правил дорожнього руху, затверджених постановою КМУ від 10.10.2001 року №1306 в редакції, чинній на час складання протоколу, встановлює, що водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції".

У протоколі про адміністративне правопорушення серії ААД №245112 від 30.04.2022 року, складеного відносно ОСОБА_1 за ч.1 ст.130 КУпАП зазначено, що останній порушив п.2.5. Правил дорожнього руху України, тобто відмовився пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння, при цьому додають до матеріалів справи показання приладу «Drager-Alcotest», тест 2188, в якому зазначено 2,52% алкоголю в крові ОСОБА_1 . Водночас, протокол мітиться відомості про відмову ОСОБА_1 підтвердити стан сп`яніння у медичному закладі, що взагалі не є адміністративно караним діянням.

Відповідно до ст.245 КУпАП, завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Згідно ст.252 КУпАП, орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Відповідно до ст.280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи заподіяно матеріальну шкоду, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно зі ст.9 КУпАП, адміністративним правопорушення визнається протиправна, винна дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління, і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише при наявності в її діях складу адміністративного правопорушення, обов`язковими елементами якого є: об`єкт, об`єктивна сторона, суб`єкт, суб`єктивна сторона (вина). Відсутність хоча б одного із вказаних елементів виключає склад правопорушення взагалі, а порушена справа підлягає закриттю.

Склад правопорушення - це сукупність передбачених законом об`єктивних і суб`єктивних ознак діяння, які характеризують (визначають) його як правопорушення (об`єкт, об`єктивна сторона, суб`єкт, суб`єктивна сторона).

Об`єктивна сторона правопорушення - це сукупність ознак, що характеризують зовнішню сторону складу правопорушення, тобто об`єктивні ознаки зовнішнього прояву правопорушення й об`єктивних умов його здійснення. Обов`язковими ознаками об`єктивної сторони правопорушення є наявність діяння (суспільно небезпечного або шкідливого), причинний зв`язок, наслідки (суспільно небезпечні або шкідливі) діяння. Крім того, серед ознак об`єктивної сторони порушення є місце та час його вчинення.

Суб`єктивна сторона правопорушення - це внутрішня сторона правопорушення, що характеризує психічну діяльність особи в момент здійснення правопорушення. Обов`язковою ознакою суб`єктивної сторони є провина (у формі умислу або необережності), тобто певне психічне відношення особи до свого протиправного діяння і його суспільно небезпечним або шкідливим наслідкам (результату).

У відповідності до ст.7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням, інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.

Положеннями ст.251 КУпАП передбачено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами. Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Таким чином, суд звертає увагу, що вищезазначена правова норма визначає ряд фактичних даних, на основі яких посадова особа встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення.

У пункті 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року №14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», звертається увага судів на неприпустимість спрощеного підходу до судового розгляду справ про адміністративні правопорушення на транспорті та ігнорування прав осіб, яких притягують до відповідальності, потерпілих, їх законних представників і захисників.

Частиною 1 ст.130 КУпАП передбачена відповідальність за керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції чи відмову від проходження медичного огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння. Таким чином, доказуванню підлягає факт керування особою транспортним засобом з ознаками сп`яніння та відмова від проходження особою огляду на стан сп`яніння.

У протоколі про адміністративне правопорушення серії ААД №245112 від 30.04.2022 року відносно ОСОБА_1 за ч.1 ст.130 КУпАП зазначено, що останній порушив п.2.5. Правил дорожнього руху України, тобто відмовився пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння, при цьому співробітник поліції додав до матеріалів справи показання приладу «Drager-Alcotest 6820», тест 2188, в якому зазначено 2,52% алкоголю в крові ОСОБА_1 , однак суть вказаного адміністративного правопорушення не відповідає встановленим судом обставинам. Окрім того, сам протокол про адміністративне правопорушення містить відомості про проходження ОСОБА_1 огляду на стан сп`яніння та відмову останнього підтвердити стан сп`яніння у медичному закладі, що взагалі не є адміністративним правопорушенням. Окрім того, акт огляду на стан алкогольного сп`яніння від 30.04.2022 року, який долучений співробітником поліції до протоколу про адміністративне правопорушення, містить відомості про згоду ОСОБА_1 з результатами огляду на стан сп`яніння.

Так, твердження ОСОБА_1 стосовно того, що він не керував транспортним засобом, знаходять своє підтвердження в матеріалах справи. Відеозапис, який доданий працівниками поліції до матеріалів справи, містить фіксацію того, що в момент, коли під`їхали співробітники поліції (початок відеозапису), ОСОБА_1 , перебуває на передньому пасажирському сидінні автомобіля «Geely», д.р.н. НОМЕР_3 . Автомобіль є припаркованим та не рухається. Окрім того, відеозапис містить фіксацію проходження та згоди ОСОБА_1 огляду на стан алкогольного сп`яніння, та неодноразові пояснення, що він не керував автомобілем. Після проходження ОСОБА_1 огляду на стан сп`яніння, співробітники поліції склали протокол про адміністративне правопорушення.

За таких умов, працівниками поліції не представлено суду будь-яких належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_1 керував транспортним засобом при зазначених у протоколі обставинах. Матеріалами справи про адміністративне правопорушення жодним чином не спростовуються пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, щодо того, що він не керував транспортним засобом, та навпаки, такі пояснення знайшли своє підтвердження під час розгляду справи.

Відповідно до п.1.10 ПДР України, водій це особа, яка керує транспортним засобом і має посвідчення водія (посвідчення тракториста-машиніста, тимчасовий дозвіл на право керування транспортним засобом, тимчасовий талон на право керування транспортним засобом) відповідної категорії. Водієм також є особа, яка навчає керуванню транспортним засобом, перебуваючи безпосередньо в транспортному засобі.

Відповідно до п.27 Постанови ПВССУ від 23.12.2005 року №14 «Про практику застосування судами України законодавства про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» із змінами і доповненнями, внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України від 19.12.2008 року №18, керування транспортним засобом слід розуміти як виконання функцій водія під час руху такого засобу або інструктора-водія під час навчання учнів-водіїв, незалежно від того, керує особа транспортним засобом, який рухається своїм ходом чи за допомогою буксирування.

Для притягнення до відповідальності за ст.130 КУпАП не має значення, протягом якого часу особа, яка перебуває у стані сп`яніння чи під впливом лікарських препаратів, що знижують її увагу та швидкість реакції, керувала транспортним засобом. Правопорушення вважається закінченим з того моменту, коли він почав рухатись.

З огляду на положення п.1.10ПДР України та диспозицію ст.130 КУпАП, в даній ситуації ОСОБА_1 неможливо визнати водієм, оскільки матеріали справи, пояснення учасників справи та відеозапис не містять відомостей, які б підтверджували факт керування ним транспортним засобом.

Практика Європейського суду з прав людини показує, що суд при оцінці доказів повинен керуватися критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою.

Суд критично ставиться до рапортів, які додані до протоколу про адміністративне правопорушення, оскільки в розумінні правової позиції висловленої у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 15.04.2020 року №489/4827/16-а вбачається, що свідчення службової особи інспектора патрульної поліції не можуть вважатись об`єктивними доказами у справі, оскільки така особа є представником суб`єкта владних повноважень, який виконує функції нагляду та контролю за безпекою дорожнього руху, тому і вищевказаний рапорт працівника поліції не можна вважати доказом винуватості ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП.

Отже, зміст викладених обставин адміністративного правопорушення у протоколі не узгоджується із сукупністю інших доказів по справі, які були предметом перевірки під час судового засідання.

Будь-які інші докази, які б об`єктивно підтверджували те, що ОСОБА_1 керував транспортним засобом в зазначений в протоколі час та в зазначеному місці в стані алкогольного сп`яніння, або відмовився пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння (при цьому в матеріалах справи наявні покази Алкотестера Драгер, тест 2188 позитивний, 2,52 проміле алкоголю в крові, та акт огляду на стан сп`яніння, де зазначено, що ОСОБА_1 погодився з результатами огляду на стан сп`яніння), у справі відсутні.

Оцінюючи надані суду докази в їх сукупності, суддя керується основними конституційними засадами судочинства, визначеними ст.129 Конституції України, до яких відноситься забезпечення доведеності вини і змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а також ст.62 Конституції України та загальними принципами права, згідно яких усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачяться на її користь.

Відтак відомості, викладені у протоколі про адміністративне правопорушення не збігаються з доказами, які містяться у матеріалах справи. В цьому контексті пояснення ОСОБА_1 та свідка ОСОБА_2 є слушними і переконливими. Доказів з боку поліцейських щодо керування автомобілем у стані алкогольного сп`яніння ОСОБА_1 або відмови пройти ним огляду на стан алкогольного чи іншого сп`яніння, не надано.

У відповідності до ст.62 Конституції України, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачяться на її користь.

Відповідно до п.43 рішення Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ) від 14.02.2008 року у справі «Кобець проти України» (з відсиланням на первісне визначення цього принципу у справі «Авшар проти Туреччини» (Avsar v. Turkey), п.282), доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість обвинуваченого доведено поза розумним сумнівом. Розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду всіх належних та допустимих відомостей, визнаних доказами, або з відсутності таких відомостей і є таким, який змусив би особу втриматися від прийняття рішення у питаннях, що мають для неї найбільш важливе значення.

Також, у справі «Barbera, Messegu and Jabardo v. Spain» від 06.12.1998 року (п.146) Європейський суд з прав людини встановив, що принцип презумпції невинності вимагає серед іншого, щоб, виконуючи свої обов`язки, судді не починали розгляд справи з упередженої думки, що особа скоїла правопорушення, яке ставиться їй в провину; всі сумніви, щодо її винуватості повинні тлумачитися на користь цієї особи.

Рішенням Конституційного Суду України від 26.05.2015 року у справі №5-рп/2015 визначено, що у наведених положеннях КУпАП визначено систему правових механізмів щодо забезпечення дотримання прав особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, на стадії розгляду уповноваженим органом (посадовою особою) справи про адміністративне правопорушення, зокрема, з метою запобігти безпідставному притягненню такої особи до відповідальності.

В силу принципу презумпції невинуватості, діючого в адміністративному праві, всі сумніви у винуватості особи, що притягується до відповідальності, тлумачиться на її користь. Недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості. Рішення суб`єкта владних повноважень повинно бути законним і обґрунтованим і не може базуватись на припущеннях та неперевірених фактах.

Положеннями ч.1 ст.11 Загальної декларації прав людини від 10.12.1948 року та ч.2 ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 01.11.1950 року, рішенням Конституційного Суду України від 22.12.2010 року №23 рп/2010 у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень ч.1 ст.14-1 КУпАП передбачено, що кожен, кого обвинувачено у вчиненні правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено у законному порядку при додержанні, зокрема, процедури притягнення до адміністративної відповідальності, яка повинна ґрунтуватись на конституційних принципах та правових презумпціях, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні.

Наведені правові позиції закріплюють, що особа не вважається винною, доки її провина не буде доведена у встановленому законом порядку. Тобто, особа не повинна доказувати свою невинуватість і її поведінка вважається правомірною, доки не буде доведено зворотне.

При цьому суд наголошує, що не має права самостійно відшукувати докази винуватості особи у вчиненні правопорушення, не може перебирати на себе функції обвинувача, позбавляючись статусу незалежного органу правосуддя, що призведе до порушення ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Держава має організувати свою правову систему таким чином, щоб їх правоохоронні органи могли дотримуватись зобов`язань щодо уникнення порушень прав і свобод людини, принципу верховенства права, ураховуючи практику Європейського суду з прав людини.

З наведених вище обставин та враховуючи правове значення протоколу про адміністративне правопорушення, який не тільки визначає суть адміністративного правопорушення, а також є доказом в справі про адміністративне правопорушення відповідно до ст.251 КУпАП, суд приходить до висновку, що зазначені в протоколі адміністративного правопорушення та в матеріалах справи докази, які б підтверджували вину ОСОБА_1 в скоєнні ним адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП є не достатніми, для визнання його винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.247 КУпАП, провадження у справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю у зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

З огляду на викладене, справа про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ч.1 ст.130 КУпАП підлягає закриттю за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

Керуючись ст.ст.130, 247, 276-284 КУпАП, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Закрити провадження в справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 за ч.1 ст.130 КУпАП, у зв`язку із відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

Постанова може бути оскаржена до Запорізького апеляційного суду через Комунарський районний суд міста Запоріжжя, шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня винесення постанови.

Суддя Комунарського районного суду

м. Запоріжжя А.В. Михайлова