Справа №333/3193/22
Провадження № 3/333/1922/22
ПОСТАНОВА
Іменем України
06 грудня 2022 року м. Запоріжжя
Суддя Комунарського районного суду м. Запоріжжя Піх Ю.Р., за участю секретаря судового засідання Пантюх Ю.О., особи відносно, якої складено адміністративний протокол ОСОБА_1 , захисника Зелінської О.С., розглянувши матеріали адміністративної справи про притягнення до адміністративної відповідальності
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, начальник інженерної служби військової частини НОМЕР_1 , підполковник, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,
за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.172-15 КУпАП,-
ВСТАНОВИВ :
До Комунарського районного суду м. Запоріжжя надійшов протокол №63 від 29.07.2022, про вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.172-15 КУпАП,
Згідно з вказаним протоколом підполковник ОСОБА_1 , будучи військовою службовою особою в порушення Статуту внутрішньої служби ЗСУ, Дисциплінарного статуту ЗСУ в умовах особливого періоду, будучи військовою службовою особою в супереч вимогам Статуту не вжив заходів, щодо складання 25.04.2022 акту введення в експлуатацію інженерної техніки та обладнання, яким обладнаний трактор екскаватор VOLVO BL61В, 2013 року випуску, номер шасі НОМЕР_2 , номерний знак НОМЕР_3 , що призвело до незаконного використання техніки, яка фактично перебуває у військовій частині з 25.04.2022, але юридично та документально досі не рахується на бухгалтерському обліку, чим вчинив недбале ставлення до військової служби в умовах особливого періоду, тобто правопорушення передбачене ч.2 ст. 172-15 КУпАП України.

В судовому засідання адвокат Зелінська О.С. зазначила, що ОСОБА_1 не є та не може бути суб`єктом скоєння адміністративного правопорушення, яке описане у зазначеному адміністративному протоколі, а тому не міг вжити будь-яких заходів, для його запобігання. За таких обставин у нього відсутня вина, як одна із складових елементів адміністративного правопорушення, тобто в його діях відсутній склад адміністративного правопорушення передбаченого ч.2 ст. 172-15 КУпАП України.

Крім того, вказаний протокол не відображає усі обставини справи, натомість зазначені обставини не відповідають дійсності, а вимога, яка ставиться в провину ОСОБА_1 , щодо дій, які він наче б то не вчинив, взагалі, не може бути заснована взагалі, оскільки суперечить законодавству, яким у своїй діяльності користується інженерна служба бригади НГУ, а тому провадження по даній справі підлягає закриттю на п. 1 ст. 247 КУпАП, за відсутності складу адміністративного правопорушення.

Вивчивши зібрані докази у справі, що були досліджені під час судового засідання, суд приходить до наступних висновків.
У відповідності до ч. 1 ст. 9 КУпАП адміністративне правопорушення (проступок) - це протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яким законом передбачено адміністративну відповідальність.

Таким чином, підставою для притягнення особи до відповідальності за порушення адміністративного провадження є наявність об`єктивних і суб`єктивних ознак, тобто об`єкта, об`єктивної сторони, суб`єкта та суб`єктивної сторони.

Відповідно до вимог ст. ст. 245 , 280 КУпАП , при розгляді справи про адміністративне правопорушення суддя, зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна особа в його вчиненні, чи підлягає їй адміністративну відповідальність, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність. , чи заподіяно майнову шкоду, а також з`ясувати інші особливості, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 2 статті 251 КУпАП передбачено, що обов`язок щодо збору доказів подається на осіб, повноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу .

Судом встановлено, що згідно з протоколом про адміністративне правопорушення ОСОБА_2 обвинувачується у вчиненні ним адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 172-15 КУпАП, а саме у недбалому ставленні військової службової особи до військової служби, вчинене в умовах особливого періоду. Суб`єктом адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 172-15 КУпАП є військова службова особа, а саме військові начальники, а також інші військовослужбовці, які обіймають постійно чи тимчасово посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих чи адміністративно-господарських обов`язків, або виконують такі обов`язки за спеціальним дорученням повноважного командування (примітка до ст.172-13 КУпАП). Об`єктивна сторона правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 172-15 КУпАП полягає у суспільно небезпечній бездіяльності у вигляді недбалого ставлення до служби із суспільно небезпечними наслідками у вигляді істотної шкоди і причинним зв`язком між вказаними бездіяльністю і її наслідками. Недбале ставлення до служби передбачає невиконання або неналежне виконання військовою службовою особою своїх службових обов`язків через недбале чи несумлінне ставлення до них.
Відповідно частини першої статті 1 до Закону України «Про Національну гвардію України» від 13 березня 2014 року № 876-VII Національна гвардія України є військовим формуванням з правоохоронними функціями, що входить до системи Міністерства внутрішніх справ України.

Статтею 4 Закону України «Про Національну гвардію України» передбачено, що Національна гвардія України у своїй діяльності керується Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актами Президента України і Кабінету Міністрів України, а також виданими відповідно до них нормативно-правовими актами Міністерства внутрішніх справ України, іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до вимог пункту 2 статті 8 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» дія цього Закону поширюється на інші утворені відповідно до законів України військові формування, відповідно до пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 04 серпня 2000 року № 1225 «Про затвердження Положення про порядок обліку, зберігання, списання та використання військового майна у Збройних Силах» дія затвердженого Положення поширюється на інші утворені відповідно до законів України військові формування.

Відповідно до пункту 15 Положення про порядок обліку, зберігання, списання та використання військового майна у Збройних Силах, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04 серпня 2000 року № 1225, з метою впорядкування організації забезпечення і експлуатації інженерного майна в Міністерстві оборони України та Збройних Силах України видано наказ Міністерства оборони України від 30.01.2018 № 35 «Про затвердження Порядку використання інженерного майна у Міністерстві оборони України та Збройних Силах України».

Пунктом 1 наказу Міністерства оборони України від 30.01.2018 № 35 «Про затвердження Порядку використання інженерного майна у Міністерстві оборони України та Збройних Силах України» визначено, що цей порядок встановлює механізм використання інженерного майна у Міністерстві оборони України та Збройних Силах України, його постачання, експлуатації, зберігання, показники витрат моторесурсу (ресурсу) та напрацювання до списання, повноваження служб забезпечення інженерним майном.

Ураховуючи викладене, наказ Міністерства оборони України від 30.01.2018 № 35 «Про затвердження Порядку використання інженерного майна у Міністерстві оборони України та Збройних Силах України» не поширюється на Національну гвардію України.

Отже, ОСОБА_3 , при виконанні свої службових обов`язків керується наказом МВС від 03.10.2017 № 821 «Про затвердження інструкції з експлуатації засобів інженерного озброєння в Національній гвардії України», а не наказом Міністерства оборони України від 30.01.2018 № 35 «Про затвердження Порядку використання інженерного майна у Міністерстві оборони України та Збройних Силах України», який, згідно з п. 1 цього наказу встановлює механізм використання інженерного майна у Міністерстві оборони України та Збройних Силах України.

У п. 52 рішення ЄСПЛ від 05.02.2008 року "Романаскас проти Литви" судом констатовано, що національний суд повинен переконатися, що провадження в цілому, зокрема спосіб отримання доказів, було справедливим.

Статтею 62 Конституції України визначено, що ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Встановлення окремо в Конституції України формули презумпції не винуватості як об`єктивно-правове положення має вагоме значення для захисту прав та законних інтересів громадян. Хоча цей принцип сформульовано як кримінально-процесуальний, однак його дія виходить за рамки лише кримінального процесу

Відповідно дост. 9 Конституції України та ст . 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суд розглядає при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, практика Європейського суду з прав людини проти того, що деталі звернення до кримінального процесу мають дуже суттєве значення, а його неконкретність розглядається ЄСПЛ як порушення права на захист (Справа "Маттоція проти Італії" від 25 липня 2000 року).

Доведення "поза розумним сумнівом" показує максимальний стандарт, що має відношення до питань, що вирішуються, при визначенні відповідальності. Ніхто не повинен позбавлятися волі або піддаватися іншому покаранню за рішення суду, якщо вина такої особи не доведена "поза розумним сумнівом" (Севтап Везнедароплу проти Туреччини (Севтап Везнедароглу проти Турції).

Стандарт доведення вини "поза розумним сумнівом" означає, що при доведенні винуватості особи не повинно залишитися жодного "розумного сумніву" в цьому, тоді як наявність такого "розумного сумніву" у винуватості особи є підставою для його виправдання. Недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості.

В своєму рішенні від 10 лютого 1995 року, у справі «Рібермон проти Франції», Європейський Суд з прав людини зазначив, що сфера застосування принципу презумпції не винуватості є значно ширшою: він обов`язковий не лише для кримінального суду, який вирішує питання про обґрунтованість обвинувачення, а й для всіх інших суспільних відносин.

В Рекомендаціях №R (91) 1 Комітету Європи «Про адміністративні санкції» одним із принципів застосування адміністративних стягнень є встановлення обов`язку нести тягар доказування саме для адміністративних органів (принцип 7).

Правова природа адміністративної відповідальності також ґрунтується на конституційних принципах та правових презумпціях. Так, згідно п.4.1. мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 грудня 2010 року N 23-рп/2010 у справі щодо офіційного тлумачення положень частини першої статті 14-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення зазначено, що Конституційний Суд України на підставі наведеного дійшов висновку, що адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до адміністративної відповідальності ґрунтуються на конституційних принципах та правових презумпціях, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні. Конституція України має найвищу юридичну силу, закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй (частина друга статті 8 Конституції України). Елементами верховенства права є принципи рівності і справедливості, правової визначеності, ясності і не двозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі (абзац другий підпункту 5.4 пункту 5 мотивувальної частини Рішення КСУ від 22 вересня 2005 року N 5-рп/2005). Принцип правової визначеності означає, що "обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки".

Таким чином, з огляду на вищевикладене сам протокол про адміністративне правопорушення, складений відносно ОСОБА_1 не може бути беззаперечним доказом вини, не свідчить про імперативний факт доведеності вини, тобто не узгоджується із стандартним доказуванням поза розумним сумнівом.

Враховуючи неповноту даних про адміністративне правопорушення, суд вважає, що в матеріалах справи відсутні достатні та беззаперечні докази, які б свідчили про вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення за ч. 2 ст. 172-15 КУпАП .

Відповідно ч. 1 ст. 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановленому Законом.

Тому суд, застосовує принцип «In dubio pro reo» у випадку сумнівів справа вирішується на користь підсудного чи відповідача і в такому випадку визнає, що ОСОБА_1 не вчиняв адміністративного правопорушення.
Згідно п.1 ст.247 Кодексу України про адміністративне правопорушення провадження у справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю у разі відсутності в діях особи складу адміністративного правопорушення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 7, 247, 251, 252, 280 КУпАП, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Справу про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 закрити на підставі п.1 ст.247 КУпАП за відсутністю складу адміністративного правопорушення.

Постанова може бути оскаржена протягом десяти днів з дня її винесення до Запорізького апеляційного суду через Комунарський районний суд м. Запоріжжя.

Суддя Ю.Р. Піх